Opus Dei

Le Prieuré de Sion ― societate secretă fondată în 1099 ― este o organizaţie reală. În 1975, în cadrul Bibliotecii Naţionale din Paris au fost descoperite o serie de suluri de pergament, denumite apoi Les Dossiers Secrets, în care erau menţionate numele unor membri ai acestei organizaţii, printre care Sir Isaac Newton, Sandro Botticelli, Victor Hugo şi Leonardo da Vinci.

Opus Dei este o congregaţie catolică de o pietate ferventă, recunoscută de Vatican, care a stârnit de curând controverse ca urmare a relatărilor despre utilizarea unor tehnici de coerciţie şi spălare a creierelor şi cu privire la o practică periculoasă cunoscută sub numele de "mortificare corporala". În 2002, Opus Dei a finalizat construirea unui Sediu Central Naţional în valoare de 47 milioane de dolari, pe Lexington Avenue, la numărul 243, în New York.
Toate operele de artă, obiectivele arhitecturale, documentele şi ritualurile secrete menţionate în această carte sunt reale.

Prolog

Muzeul Luvru, Paris
22.46

Renumitul custode Jacques Saunière se împletici pe pardoseala Marii Galerii a muzeului. Se repezi la cel mai apropiat tablou pe care-l zări, un Caravaggio. Se prinse de rama aurită şi apoi bătrânul de şaptezeci şi şase de ani trase de ea până ce o desprinse de pe perete şi se prăbuşi cu pânza la piept.
După cum anticipase, un grilaj de fier bubui în apropiere şi blocă intrarea în galerie. Parchetul se zgudui. Undeva, departe, o alarma începu să ţiuie.
Custodele rămase întins pe jos o clipă, încercând să-şi recapete suflul şi să decidă ce are de făcut în continuare. "Sunt încă în viaţă." Se trase într-o parte de sub pânză şi privi în jur, în căutarea unui loc în care să se ascundă.
O voce răsună, cutremurător de aproape:
― Nu mişca!
În patru labe, custodele încremeni. Uşor, cu mişcări lente, îşi întoarse capul.
La nici cinci metri distanţă, dincolo de poarta închisă, atacatorul ― care avea o constituţie robustă, îl privea printre gratiile de fier. Era înalt şi lat, cu pielea albicioasă, de parcă ar fi fost a unei fantome, şi părul rar, alb şi el. Ochii lui aveau irisul roz şi pupila roşie-vineţie. Albinosul scoase un pistol din buzunar şi, printre barele de fier, îl îndreptă spre custode.
― N-ar fi trebuit să fugi, spuse acesta cu un accent greu de identificat. Acum, spune-mi unde e!
― Ţi-am spus deja, bâigui bătrânul şi îngenunche umil pe podea. Habar n-am despre ce vorbeşti!
― Minţi!
Omul îl privea fără să i se clintească un muşchi măcar; singura licărire de viaţă părea a fi sclipirea din ochii lui roşii.
― Tu şi confraţii tăi aveţi ceva ce nu vă aparţine, adăugă.
Custodele simţi cum un val de adrenalină i se revarsă în vene.
"Cum e posibil să ştie asta?"
― Iar în noaptea asta va reveni în mâinile posesorilor lui de drept. Spune-mi unde e ascuns, şi te las în viaţă.
Albinosul îşi îndreptă arma spre ţeasta bătrânului:
― E un secret pentru care merită să mori?
Saunière abia mai putea respira.
Matahala îşi lăsă puţin capul pe umăr, privind în lungul ţevii, gata să tragă.
Custodele îşi ridică mâinile în semn de apărare:
― Aşteaptă... şopti el. Îţi voi spune tot ce vrei să ştii.
Apoi rosti lent, cu grijă, cuvintele pe care le repetase de atâtea ori înainte, minciuna pe care o pregătise de mult... şi pe care se rugase să nu fie vreodată nevoit s-o spună.
Când isprăvi de vorbit, atacatorul său zâmbi încântat.
― Da. Este exact ceea ce mi-au spus şi ceilalţi.
Saunière încremeni. Ceilalţi?
― I-am găsit şi pe ei, rânji Albinosul. Pe toţi trei. Tu mi-ai confirmat ce mi-au spus ei.
"Nu se poate!" Adevărata identitate a custodelui, ca şi identităţile celor trei seneşali, era aproape la fel de sfântă ca şi secretul pe care îl păstrau. Acum Saunière îşi dădu seama că, respectând procedura strictă, seneşalii îi serviseră individului aceeaşi minciuna înainte de a-şi găsi sfârşitul. Aşa cerea protocolul.
Albinosul îşi aţinti din nou arma:
― După ce vei muri, eu voi fi singurul care ştie adevărul.
"Adevărul". În aceeaşi fracţiune de secundă, Saunière îşi dădu seama cu oroare de realitate. "Dacă mor, adevărul va fi pierdut pentru totdeauna." Instinctiv, sări într-o parte, încercând să se adăpostească.
Arma bubui şi custodele simţi o arsura atunci când glonţul îi pătrunse în stomac. Căzu cu faţa în jos... chircindu-se de durere. Cu mişcări încete, se rostogoli şi îşi privi atacatorul printre gratii.
Pistolul era îndreptat spre capul său.
Îşi închise ochii. În mintea lui, frica se împletea cu regretul.
Clicul secând al încărcătorului gol răsună de-a lungul galeriei.
Saunière deschise ochii.
Albinosul îşi cercetă arma, aproape amuzat. Îşi duse mâna la buzunar, după un alt încărcător, dar păru că se răzgândeşte şi privi calm spre abdomenul custodelui:
― Eu mi-am terminat treaba aici.
Bătrânul se uită în jos şi văzu gaura pe care o lăsase glonţul în pânza albă a cămăşii. Era înconjurată de un inel sângeriu, la câţiva centimetri sub stern. Stomacul. Cu cruzime parcă, glonţul îi ratase inima. Ca veteran al războiului din Algeria, custodele ştia ce moarte lentă şi cumplită îl aştepta. Timp de cincisprezece minute, acizii din stomac i se vor scurge în cavitatea toracică, otrăvindu-l încetul cu încetul, din interior.
― Durerea e un lucru bun, monsieur, spuse Albinosul, după care dispăru.
Rămas singur acum, Jacques Saunière îşi îndreptă din nou privirea spre poarta de fier. Rămăsese captiv aici, înăuntru, iar uşile nu aveau să se deschidă decât după cel puţin douăzeci de minute. Până atunci însă, el va fi mort. Cu toate acestea, spaima care îi strângea inima era cu mult mai rea şi mai puternică decât frica de moarte.
"Trebuie să transmit secretul."
Ridicând u-se cu greu în capul oaselor, gândul îi zbură spre cei trei confraţi ai săi, asasinaţi... la generaţiile dinaintea lor... la misiunea care le fusese încredinţată.
"Un neîntrerupt lanţ al cunoaşterii."
Iar acum brusc, în ciuda tuturor precauţiilor... în ciuda tuturor masurilor de prevedere... Jacques Saunière rămăsese unica verigă în viaţă, singurul păstrător al unuia dintre cele mai mari secrete care au existat vreodată.
Deşi tremura, izbuti să se ridice în picioare.
"Trebuie să găsesc o cale..."
Era închis în Marea Galerie şi în lumea întreagă exista doar o singură persoană căreia îi putea preda ştafeta. Saunière privi în jur, la zidurile luxoasei sale închisori. Unele dintre cele mai cunoscute tablouri din lume păreau să-i surâdă, asemenea unor vechi şi dragi prieteni.
Crispându-se de durere, îşi adună forţele şi se strădui să-şi limpezească mintea. Sarcina disperată de care trebuia să se achite urma să-i solicite ― ştia bine acest lucru ― fiecare secundă care-i mai rămăsese din viaţă.

1

Robert Langdon se trezi cu greu.
În întunericul din cameră suna un telefon ― un sunet subţire, nefamiliar. Bâjbâi pe noptieră şi aprinse veioza. Îşi miji ochii şi privi în jur: un luxos dormitor în stil renascentist cu mobilier Ludovic al XVI-lea, fresce şi un pat uriaş din mahon, cu baldachin.
"Unde mama naibii sunt?!"
Pe halatul de baie, agăţat de unul dintre stâlpii patului, erau brodate trei cuvinte: "hotel ritz, paris".
Încet, ceaţa începea să se risipească.
Ridica receptorul:
― Alo?
― Monsieur Langdon? spuse o voce de bărbat. Sper că nu v-am trezit!
Buimac, căută ceasul de pe noptieră. Era 12.32. Noaptea. Nu dormise decât o oră, dar se simţea de parcă trecuse deja în lumea drepţilor.
― Vă sun de la Recepţie, monsieur. Îmi cer scuze că vă deranjez, dar aveţi un oaspete. Insistă că este vorba despre o problemă urgentă.
Încă nu reuşise să-şi revină de-a binelea. "Un oaspete?" Privirea îi căzu pe un fluturaş mototolit care se afla la capătul patului:

"UNIVERSITATEA AMERICANĂ DIN PARIS
are plăcerea de a vă oferi
O SEARĂ CU ROBERT LANGDON,
PROFESOR DE SIMBOLISTICĂ RELIGIOASĂ,
HARVARD UNIVERSITY".

Langdon mormăi ceva ininteligibil. Conferinţa din seara asta ― o prezentare însoţită de diapozitive despre simbolismul care se ascunde în structura Catedralei din Chartres ― atinsese, probabil, câteva puncte sensibile în rândul publicului. Probabil că vreun specialist cucernicând îl urmărise şi voia să înceapă acum o dispută.
― Regret, spuse în receptor, dar sunt foarte obosit şi...
― Mais, monsieur, insistă recepţionerul, coborându-şi vocea până la nivelul unei şoapte presante: Oaspetele dumneavoastră este o persoană foarte importantă!
Langdon nu se ândoia câtuşi de puţin. Cărţile lui despre pictura şi simbolistica religioasă îi aduseseră o nedorită celebritate în lumea artei, iar cu un an în urmă, implicarea sa într-un incident petrecut la Vatican şi puternic mediatizat îl propulsase în lumina reflectoarelor. De atunci, şirul pretinşilor istorici şi al specialiştilor autodeclaraţi care-i băteau la uşă părea a nu se mai sfârşi.
― Dacă sunteţi amabil, spuse Langdon străduindu-se să păstreze un ton politicos, notaţi dumneavoastră numele şi numărul de telefon al respectivului domn şi comunicaţi-i că voi încerca să-l contactez înainte de a părăsi Parisul, marţi! Vă mulţumesc!
Şi închise, înainte ca recepţionerul să mai apuce să spună ceva.
Ridicând u-se în capul oaselor, se încruntă la broşura informativă destinată clienţilor, pe a cărei copertă scria mare: "Dormiţi ca un PRUNC ÎN ORAŞUL LUMINILOR. RELAXAŢI-VĂ LA RITZ, ÎN PARIS". Îşi întoarse capul şi privi oglinda care acoperea aproape în întregime peretele de vizavi. Chipul care îl privea de acolo părea a fi al unui necunoscut ― ridat şi obosit.
"Chiar ai nevoie de o vacanţă, Robert!"
Anul care trecuse îşi lăsase puternic amprenta asupra lui şi imaginea din oglindă o arăta perfect. Ochii lui, de un albastru viu de obicei, erau acum tulburi şi melancolici. Bărbia cu gropiţă la mijloc era acoperit de un început de barbă. În jurul tâmplelor, firele cărunte se înmulţiseră, începând să-i acopere părul des, aspru şi negru. Deşi colegele lui susţineau că firele argintii nu făceau decât să-i sporească aerul intelectual, el, unul, se cam ândoia...
"Dacă m-ar vedea acum cei de la Boston Magazine...!"
Luna trecută, spre iritarea lui, publicaţia îl situase în rândul celor mai interesante zece personalităţi ale oraşului ― o onoare mai degrabă dubioasă, care-l transformase în ţinta ironiilor şi înţepăturilor din partea colegilor de la Harvard. În seara aceasta, la aproape cinci mii de kilometri de casă, articolul respectiv fusese dezgropat şi readus în actualitate pentru a-i bântui seminarul.
― Doamnelor şi domnilor, rostise moderatoarea în faţa publicului care umpluse până la refuz Le Pavilion Dauphine, din cadrul Universităţii Americane din Paris. Oaspetele nostru din această seară nu mai are nevoie de nici o prezentare. Autor a numeroase cărţi, printre care Simbolistica sectelor secrete, Arta Illuminati şi Limbajul pierdut al ideogramelor, a scris totodată una dintre cele mai importante lucrări în domeniul iconologiei religioase ― şi nu exagerez deloc spunând acest lucru; mulţi dintre dumneavoastră studiaţi la orele de curs după manualele sale.
Studenţii din publicând încuviinţaseră entuziaşti.
― Mă gândisem ca în această seară să-l prezint inspirându-mă din impresionanta sa autobiografie. Însă, continuase moderatoarea aruncând u-i o privire jucăuşă, o persoană din publicând mi-a oferit o sursă de inspiraţie mult mai... interesantă, dacă-i pot spune aşa.
Şi scosese la vedere un exemplar din Boston Magazine.
Langdon se crispase. "De unde mama naibii a făcut rost de chestia asta?"
Moderatoarea începuse să citească fragmente din articol, iar el nu ştiuse cum să se afunde mai adâncând în fotoliul pe care stătea. După treizeci de secunde, publicul râdea, iar femeia nu dădea semne că ar vrea să se oprească.
― Iar refuzul domnului Langdon de a vorbi despre neobişnuitul rol pe care l-a jucat anul trecut, în Conclavul de la Vatican, i-a adus noi puncte în clasamentul celor mai interesante personalităţi. Ce ziceţi, doriţi să aflaţi şi alte amănunte?
Publicul aplaudase.
"S-o oprească cineva!" se rugase el atunci când femeia începuse să citească din nou.
"― Deşi profesorul Langdon ar putea fi considerat o frumuseţe mai puţin izbitoare decât unii dintre laureaţii noştri mai tineri, acest universitar de patruzeci şi... de ani are în mod cert o alură de intelectual rasat. Prestanţa îi este subliniată de o voce baritonală, neobişnuit de joasă, pe care studentele sale o descriu ca fiind «ciocolată pentru urechi»."
Sala izbucnise în râsete.
Langdon se silise să afişeze un zâmbet stânjenit. Ştia ce urmează ― o frază ridicolă despre "Harrison Ford în sacou Harris" ― şi, fiindcă în această seară crezuse că poate îmbrăca iarăşi în siguranţă sacoul respectiv şi puloverul pe gât marca Burberry, se hotărâse că trebuie să treacă la acţiune:
― Mulţumesc, Monique, îi spusese el şi, ridicându-se brusc, o invitase elegant să coboare de pe podium. Boston Magazine are un gust prea pronunţat pentru ficţiune.
Apoi se întorsese spre publicând cu un oftat din adâncul pieptului:
― Iar dacă aflu care dintre dumneavoastră i-a oferit articolul acela, deportarea vă aşteaptă!
Oamenii izbucniseră din nou în râs.
― Ei bine, prieteni, după cum ştiţi, în această seară vom vorbi despre puterea simbolurilor...
Ţârâitul subţire al telefonului se auzi iarăşi în întuneric. Scrâşnind un "de necrezut" printre dinţi, Langdon ridică receptorul:
― Da?
Aşa cum bănuise, era tot recepţionerul:
― Domnule Langdon, vă rog să mă scuzaţi. V-am sunat pentru a vă informa că oaspetele acela se ândreaptă chiar acum spre camera dumneavoastră. Am crezut de cuviinţă că e bine vă anunţ.
Profesorul se trezise de-a binelea:
― Aţi trimis pe cineva spre camera mea?!
― Îmi cer scuze, monsieur, dar o persoană de acest rang... nu-mi pot asuma autoritatea de a-i interzice să vină.
― Dar cine este omul acesta?
Recepţionerul închisese însă.
Aproape în aceeaşi clipă, în uşă se auzi o bătaie nerăbdătoare.
Nu foarte în largul lui, Langdon coborî din pat; tălpile i se înfundară în mocheta groasă de pe podea. Îşi trase halatul de baie pe umeri şi se apropie de uşă.
― Cine e?
― Domnule Langdon! Trebuie să vorbesc cu dumneavoastră!
Engleza individului avea un accent puternic, ca un lătrat dur şi autoritar.
― Sunt locotenentul Jérôme Collet. Direction Centrale Police Judiciaire.
"Poliţia Judiciară?!" Langdon rămase o clipă tăcut; ştia că DCPJ era corespondentul francez al FBI-ului din Statele Unite.
Fără a ridica lanţul de siguranţă, întredeschise uşa doi centimetri. Chipul care îl privea de dincolo de prag era îngust şi palid. Bărbatul părea extrem de slab şi purta oficiala uniformă albastră:
― Pot să intru?
Langdon ezită, simţindu-se nesigur sub privirile şterse ale celuilalt:
― Despre ce este vorba?
― Mon capitaine are nevoie de experienţa dumneavoastră profesională într-o problemă personală.
― Acum? bâigui profesorul. E trecut de miezul nopţii!
― Greşesc dacă spun că în această seară aveaţi programată o întrevedere cu directorul Muzeului Luvru?
Dintr-o dată, Langdon simţi o uşoară nelinişte. Avusese, într-adevăr, stabilită o întâlnire cu apreciatul custode după seminarul din această seară, dar Saunière nu îşi făcuse apariţia.
― Nu, nu greşiţi. De unde ştiţi dumneavoastră acest lucru?
― Am găsit numele dumneavoastră în agenda domniei sale!
― Sper că nu s-a întâmplat nimic grav.
Agentul oftă greu şi-i întinse prin uşă o fotografie.
Când văzu imaginea, Langdon încremeni.
― Fotografia aceasta a fost făcută acum mai puţin de o oră. În interiorul Muzeului Luvru.
Fără a-şi dezlipi ochi de la imagine, profesorul simţi cum repulsia iniţială i se transformă într-o bruscă revărsare de mânie:
― Cine a făcut asta?!
― Sperăm că dumneavoastră ne veţi ajuta să răspundem la această întrebare, ţinând seama de cunoştinţele pe care le aveţi în domeniul simbolisticii şi de programata dumneavoastră întrevedere cu domnia sa.
Langdon se holbă la fotografie, cu oroare, dar şi cu teamă. Imaginea era cumplită şi extrem de bizară, deşi îi dădea impresia unui déjà-vu. Acum mai bine de un an, primise o altă fotografie, a unui alt cadavru, şi o solicitare similară. Douăzeci şi patru de ore mai târziu, era cât pe ce să-şi piardă viaţa la Vatican. Fotografia asta nu semăna deloc cu cea de atunci şi totuşi, ceva anume, în acest scenariu, părea ciudat de familiar.
Agentul se uită la ceas:
― Mon capitaine ne aşteaptă, monsieur!
Profesorul abia dacă îl auzi; nu putea să-şi desprindă privirea de pe fotografie.
― Simbolul de aici... şi modul în care trupul lui este atât de straniu...
― Poziţionat? îi sugeră agentul.
Langdon încuviinţă, înfiorat:
― Nu-mi imaginez cine ar fi putut să facă aşa ceva!
Agentul îl fixă încruntat:
― Nu aţi înţeles, domnule Langdon. Ceea ce vedeţi în această fotografie... monsieur Saunière însuşi şi-a făcut asta.

2

Undeva, la un kilometru şi ceva depărtare, individul albinos pe nume Silas trecu de poarta luxoasei clădiri de pe Rue La Bruyère şchiopătând. Brâul cilice cu ţepi pe care îl purta în jurul coapsei îi intra în carne, şi totuşi sufletul lui era luminat de bucuria de a-L sluji pe Dumnezeu.
"Durerea e un lucru bun."
Ochii lui roşii cercetară holul de la intrare. Pustiu. Urcă scările în tăcere, cu grijă, să nu-i trezească pe fraţi. Uşa dormitorului lui era deschisă; încuietorile erau interzise aici. Intră şi închise uşa după el.
Camera avea un aer spartan ― podea de scânduri, un dulap din lemn de brad şi, în colţ, o saltea învelită în pânză de cort, care-i servea drept pat. Săptămâna aceasta era oaspete aici, dar în trecut, timp de mulţi ani, fusese binecuvântat cu un sanctuar similar în New York.
"Domnul mi-a oferit un adăpost şi un scop în viaţă."
În aceasta seară, în sfârşit, Silas era convins că a început să-şi mai plătească din datorii. Grăbindu-se spre dulap, scotoci după telefonul mobil ascuns în sertarul de jos şi formă un număr.
― Da? răspunse vocea unui bărbat.
― Învăţătorule, m-am întors!
― Vorbeşte! îi ceru vocea, care părea mulţumită că-l aude.
― Toţi patru sunt morţi. Cei trei seneşali şi... însuşi Marele Maestru.
Urmă o scurtă pauză, ca pentru o mică rugăciune:
― Şi presupun că ai obţinut informaţia aceea.
― Toţi patru au spus acelaşi lucru. Independent unii de alţii.
― Şi i-ai crezut?
― Asemănarea e prea mare pentru a fi doar o simplă coincidenţă.
Un uşor gâfâit entuziast se auzi în receptor:
― Excelent! Mi-a fost teamă că reputata lor discreţie s-ar putea adeveri.
― Perspectiva morţii este o motivaţie puternică.
― Aşa deci, acum spune-mi ceea ce trebuie să aflu.
Silas ştia că informaţia pe care o smulsese de la victimele sale avea să constituie un şoc:
― Învăţătorule, toţi patru au confirmat existenţa unei clef de voûte... legendara "Cheie de boltă".
Auzi în receptor uşorul icnet provocat de surpriză şi aproape că şi simţi exaltarea Învăţătorului:
― Cheia de bolta... Exact aşa cum am bănuit şi noi.
Străvechile tradiţii spuneau că frăţia crease o hartă în piatră ― la clef de voûte, "cheia de boltă" ― o tăbliţă gravată ce dezvăluia locul în care se păstra, în mare taină, cel mai de seamă secret al... o informaţie atât de importantă, cu o asemenea forţă, încât constituia însuşi temeiul existenţei confreriei.
― Când vom avea cheia de boltă, spuse Învăţătorul, vom mai avea doar un singur pas de făcut.
― Suntem chiar mai aproape decât vă închipuiţi. Cheia de boltă se află aici, în Paris.
― În Paris? Incredibil! E mult prea frumos ca să fie adevărat!
Silas îi povesti evenimentele din acea seară: cum toate cele patru victime, în clipa dinaintea morţii, încercaseră cu disperare să-şi găsească salvarea vieţii lor păcătoase, dezvăluindu-i secretul. Fiecare îi spusese exact acelaşi lucru: cheia de boltă era ascunsă în mod ingenios, într-un loc exact din interiorul uneia dintre cele mai vechi biserici din Paris ― L'Eglise de Saint-Sulpice.
― Într-o Casă a Domnului! exclamă Învăţătorul. Cum îşi mai bat joc de noi!
― Aşa cum au făcut-o vreme de secole!
Învăţătorul tăcu pentru o clipă, de parcă se aştepta să fie pătruns de acest triumf. Într-un sfârşit, vocea lui se auzi din nou în receptor:
― Silas, ai făcut o faptă bună în ochii Domnului. Secole de-a rândul am aşteptat acest moment. Acum trebuie să-mi aduci tăbliţa. Imediat. În seara asta. Înţelegi care este miza!
Silas ştia că miza pusă în joc e inestimabilă şi totuşi ceea ce-i ceruse Învăţătorul îi părea imposibil.
― Dar biserica aceea e o fortăreaţă! Mai cu seamă pe vreme de noapte. Cum voi putea intra?
Cu tonul încrezător al unui om extrem de influent, Învăţătorul îi explică tot ce trebuia să facă.

Când închise telefonul, Silas deborda de entuziasm şi de nerăbdare.
"O oră", îşi spuse, mulţumit că Învăţătorul îi lăsase timp suficient pentru penitenţa necesară înainte de a pătrunde într-un lăcaş al Domnului. "Trebuie să-mi curăţ sufletul de păcatele zilei de azi." Păcatele acelea avuseseră însă un scop sfânt. Acte de nimicire a duşmanilor lui Dumnezeu fuseseră comise timp de secole de-a rândul; cu siguranţă îi vor fi iertate!
Şi totuşi, Silas ştia că mântuirea cere sacrificii.
După ce-şi scoase toate hainele, îngenunche în mijlocul camerei şi examină brâul cilice care-i încingea coapsa. Toţi adevăraţii urmaşi ai Căii purtau acest adevărat instrument de tortură ― un brâu dintr-o ţesătură bătută cu spini metalici ascuţiţi, care pătrundeau în carne, ca un memento continuu al suferinţelor ândurate de Iisus. În plus, durerea provocată de cilice potolea poftele cărnii.
Deşi purtase deja brâul mai mult decât cele două ore impuse zilnic, Silas ştia că astăzi nu era o zi obişnuită, aşa că mai strânse catarama cu încă o gaură, schimonosindu-se atunci când ghearele metalice îi muşcară mai adâncând din carne. Răsuflă adâncând şi savură ritualul purificator.
"Durerea este un lucru bun", şopti, repetând mantra sacră a părintelui Josemaría Escrivá ― Învăţătorul tuturor Învăţătorilor. Deşi se stinsese în 1975, înţelepciunea lui era încă vie în cuvintele pe care le repetau de mii de adepţi credincioşi din lumea întreagă, pe când îngenuncheau şi practicau ritualul sacru numit "mortificare corporală".
Silas îşi îndreptă apoi atenţia asupra unei frânghii groase, cu noduri, care aştepta încolăcită lângă el. "Disciplina". Nodurile ei erau mânjite cu sânge închegat. Nerăbdător să simtă iar efectele purificatoare ale suferinţei fizice, Albinosul rosti o rugăciune scurtă. Apoi înşfăcă un capăt al frânghiei, închise ochii şi se izbi cu ea peste umăr, simţind cum nodurile îi zdrelescând carnea de pe spinare. Încă o dată. Apoi iar şi iar.
Castigo corpus meum.
Într-un târziu, simţi cum sângele începe să curgă.

3

Aerul răcoros de aprilie şuiera pe fereastra deschisă, în vreme ce automobilul Citroën ZX trecu în viteză pe lângă Operă şi traversa Place Vendôme. Pe scaunul din dreapta, Robert Langdon încerca să-şi pună ordine în gânduri. Duşul rapid şi faptul că avusese timp să se radă îi conferiseră o înfăţişare prezentabilă, dar nu-l liniştiseră deloc. Imaginea înspăimântătoare a cadavrului îi rămăsese întipărită în minte.
"Jacques Saunière e mort!"
Moartea custodelui nu putea decât să-i stârnească un regret intens. În ciuda reputaţiei sale de om retras, Saunière fusese unanim apreciat pentru cunoştinţele lui şi pentru devotamentul cu care se dedicase artei. Cărţile sale despre codurile secrete ascunse în picturile lui Poussin şi Teniers erau unele dintre cele pe care Langdon le cita cel mai des la orele de curs. Aşteptase cu nerăbdare întrevederea care ar fi trebuit să aibă loc în acea seară, iar absenţa custodelui era pentru el o dezamăgire profundă.
Fotografia cadavrului îi reveni în minte. "Chiar a putut Jacques Saunière să-şi facă asta?!" Langdon întoarse capul şi privi pe fereastră, încercând să alunge imaginea aceea de coşmar.
Afară, oraşul se pregătea de culcare ― vânzătorii stradali îşi puneau la adăpost cărucioarele cu amandes glasate, îngrijitorii aşezau sacii cu gunoi la marginea trotuarului, un cuplu de ândrăgostiţi îmbrăţişaţi savura aerul rece al nopţii înmiresmate de iasomie. Citroënul străbătea în viteză agitaţia nocturnă, cu sirena în funcţiune.
― Le capitaine s-a bucurat când a aflat că n-aţi părăsit încă Parisul, spuse agentul, vorbind pentru prima dată după ce plecaseră de la hotel. O coincidenţă fericită!
Langdon nu se simţea câtuşi de puţin fericit, iar coincidenţa era o noţiune în care nu credea. După o viaţă dedicată studiului şi analizei conexiunilor ascunse dintre diferitele simboluri şi ideologii, Langdon considera că lumea nu e altceva decât o nesfârşită reţea de stări şi evenimente profund conectate. "Conexiunile sunt adesea invizibile", obişnuia el să le explice studenţilor, "dar ele există întodeauna, ascunse chiar sub suprafaţă."
― Presupun, rosti el cu voce tare, că de la Universitatea Americană din Paris aţi aflat unde stau.
Locotenentul clătină din cap, negând:
― De la Interpol.
"Interpol! Fireşte!" Uitase că obiceiul, aparent nevinovat, al tuturor hotelurilor europene de a solicita paşaportul la cazare era mult mai mult decât o simplă formalitate, fiind un fapt impus de lege. La orice oră din zi şi din noapte, pe întregul teritoriu al Europei, Interpolul ştia exact cine şi unde doarme. Localizarea lui la Hotelul Ritz fusese o chestiune de câteva secunde.
Automobilul se îndrepta spre sudul oraşului şi, curând, în dreapta apăru silueta luminată a Turnului Eiffel. Când îl zări, Langdon îşi aminti de Vittoria şi de promisiunea pe care i-o făcuse, mai în glumă, mai în serios, acum un an, că la fiecare şase luni se vor întâlni într-un alt loc romantic de pe glob. "Turnul Eiffel, presupuse el, n-ar fi putut lipsi de pe listă." Din păcate însă, ultimul sărut fusese pe unul dintre aglomeratele şi zgomotoasele aeroporturi din Roma, cu mai bine de un an în urmă.
― Aţi urcat pe Ea? întrebă bruscând agentul.
Langdon îl străfulgeră cu privirea, convins că înţelesese greşit:
― Poftim?
― E minunată, nu-i aşa? continuă locotenentul, arătând cu mâna prin parbriz spre Turnul Eiffel. Aţi urcat pe Ea?
Profesorul îşi arcui sprâncenele:
― Nu, n-am urcat în turn.
― Este simbolul Franţei. Mie mi se pare perfectă!
Langdon clătină din cap, absent. Cei care studiau simbolistica remarcaseră adesea că francezii ― un popor renumit pentru liderii complexaţi, mărunţi şi efeminaţi ca Napoleon şi Pepin cel Scurt ― nici n-ar fi putut să aleagă un simbol naţional mai potrivit decât un falus de trei sute de metri înălţime, pe care îl alintau "Ea".
Când ajunseră la intersecţia cu Rue de Rivoli, semaforul arăta culoarea roşie, dar maşina nu opri. Fără să reducă deloc viteza, pătrunse pe Rue Castiglione ― o străduţă flancată de copaci care constituia intrarea dinspre nord a celebrelor Jardins des Tuileries ― un fel de Central Park al Parisului. Majoritatea turiştilor credeau, în mod greşit, că numele provine de la miile de lalele care înfloresc pe aleile parcului, dar Langdon ştia că Tuileries aminteşte, de fapt, de ceva mult mai prozaic. Pe locul actualelor grădini se afla iniţial o enormă şi murdară carieră din care parizienii extrăgeau argila folosită la fabricarea celebrelor olane roşii ale oraşului ― les tuiles.
Când intrară în parcul pustiu, şoferul opri sirena. Langdon răsuflă adâncând şi savură liniştea bine venită. Fasciculul alburiu al farurilor cu halogen lumina drumul pietruit, iar sfârâitul monoton al pneurilor intona parcă un imn hipnotic. Pentru Langdon, Jardins des Tuileries reprezentaseră întotdeauna un pământ sacru. Acesta a fost locul în care experimentase Claude Monet noi forme şi culori, dând naştere curentului impresionist. În noaptea aceasta însă, parcul părea să aibă o aură stranie şi rău prevestitoare.
Citroënul viră la stânga, pe aleea centrală a grădinii. Coti în jurul unui heleşteu circular şi apucă pe o alee întunecoasă. La capătul ei se zărea ieşirea din Tuileries, marcată de un uriaş arcând de piatră.
Arc du Carrousel.
În ciuda ritualurilor orgiastice petrecute odinioară aici, împătimiţii de artă preţuiau arcul dintr-un cu totul alt motiv. De pe esplanada de la capătul Grădinilor, privirile puteau cuprinde patru dintre cele mai faimoase muzee de artă din lume... câte unul către fiecare punct cardinal.
În dreapta, dincolo de cursul Senei şi de Quai Voltaire, se zărea faţada iluminată a unei foste gări, azi, celebrul Musée d'Orsay. Spre stânga se vedeau ultimele niveluri ale ultramodernului Centru Georges-Pompidou, care găzduia Le Musée national d'Art Moderne. În spate, fără a privi, Langdon ştia că se înalţă anticul obelisc al lui Ramses, marcând Galerie Nationale du Jeu de Paume.
Iar drept în faţă, prin arcul de piatră, se zărea monumentalul palat renascentist care adăpostea azi cel mai celebru muzeu de artă din lume.
Muzeul Luvru!
Langdon simţi un fior de admiraţie care îi era deja familiar fiindcă îl avea ori de câte ori încerca, în zadar, să cuprindă cu privirea uriaşul edificiu. Dincolo de o piaţă vastă, faţada impunătoare a Luvrului se profila pe cerul Parisului aidoma unei fortăreţe. Având forma unei potcoave imense, Luvrul era cea mai lungă clădire din Europa, acoperind o suprafaţă cât trei Turnuri Eiffel puse cap la cap. Nici măcar uriaşa întindere a esplanadei dintre cele două aripi ale muzeului nu putea ştirbi ceva din măreţia faţadei. Langdon făcuse o dată turul întregii clădiri, străbătând incredibila distanţă de aproape cinci kilometri.
În ciuda celor cinci săptămâni ― cât se estima că ar fi necesar pentru a putea admira cele 65 300 de opere de artă găzduite de muzeu ― majoritatea turiştilor preferau un tur "prescurtat" ― o alergătură prin sălile muzeului, cu trei opriri la piesele de rezistenţă: Mona Lisa, Venus din Milo şi Victoria din Samotrace. Art Buchwald se lăudase chiar că izbutise să le vadă pe toate trei în cinci minute şi cincizeci şi şase de secunde.
Locotenentul duse la gură o mică staţie de emisie-recepţie şi rosti într-o franceză repezită:
― Monsieur Langdon est arrivé! Deux minutes!
O confirmare de nedesluşit se auzi din maşinărie.
Agentul închise staţia şi se întoarse spre Langdon:
― Le captaine vă aşteaptă la intrarea principală.
Apoi, ignorând semnele care interziceau accesul auto în piaţă, acceleră. Intrarea principală în muzeu se putea vedea deja înălţându-se semeaţă în depărtare, încadrată de şapte bazine triunghiulare din care ţâşneau jeturile iluminate ale artezienelor.
La Pyramide!
Noua intrare în Muzeul Luvru devenise aproape tot atât de celebră ca muzeul însuşi. Controversata şi ultramoderna piramidă de sticlă proiectată de arhitectul american de origine chineză, I.M. Pei stârnea încă şi astăzi furia tradiţionaliştilor, care considerau că adaosul distrugea demnitatea renascentistă a palatului. Pentru Goethe, arhitectura era muzica încremenită, iar criticii lui Pei descriau piramida ca pe un scârţâit de cretă pe tabla de scris. Progresiştii însă considerau structura transparentă, înaltă de douăzeci şi doi de metri, o îmbinare sinergică a vechilor structuri cu metodele modeme ― o legătură simbolică între vechi şi nou, care armoniza Luvrul cu realităţile noului mileniu.
― Vă place piramida noastră? întrebă locotenentul.
Langdon se încruntă. "Francezii au o plăcere nebună să-i întrebe chestia asta pe americani", îşi spuse. Întrebarea era cu două tăişuri, desigur. Dacă recunoşteai că îţi place piramida, erai taxat drept un american lipsit de gust, iar dacă îţi exprimai antipatia era o insultă adusă la adresa francezilor.
― Mitterand a fost un om ândrăzneţ, îi răspunse în cele din urmă, cu abilitate.
Se spunea că fostul preşedinte al Franţei, sub patronajul căruia fusese ridicată piramida, suferea de un "complex al faraonilor". Unicul responsabil al amplasării unei serii întregi de obeliscuri şi alte artefacte egiptene în Paris, Mitterand avusese pentru cultura egipteană o pasiune atât de devoratoare, încât francezii îl numeau încă şi astăzi "Sfinxul".
― Cum se numeşte căpitanul dumneavoastră? întrebă Langdon, ca să schimbe subiectul.
― Bezu Fache, îi răspunse şoferul, în timp ce se apropiau de intrare. Noi îi spunem Le Taureau.
Langdon îi aruncă o privire mirată, întrebându-se dacă toţi francezii or fi având asemenea misterioase porecle animaliere.
― Îi spuneţi căpitanului dumneavoastră "Taurul"?
Locotenentul îşi arcui sprâncenele:
― Franceza dumneavoastră este mai bună decât vreţi să recunoaşteţi, monsieur Langdon.
"Franceza mea e de doi bani, dar la iconografia zodiacală mă pricep bine." Taurus însemna clar "taur"; la urma urmei, astrologia este un limbaj universal.
Locotenentul opri motorul şi-i arătă, printre două fântâni, o uşă pe una dintre feţele piramidei:
― Acolo este intrarea. Succes, monsieur!
― Nu mă însoţiţi?
― Mi s-a ordonat să vă conducând doar până aici; mă aşteaptă alte ândatoriri.
Langdon oftă şi coborî. "Vă priveşte; e treaba voastră, nu a mea."
Agentul porni motorul şi demară.
Rămas singur, profesorul îşi dădu seama că îi era foarte uşor să se răzgândească: putea să iasă în stradă, să ia un taxi şi să se întoarcă la hotel să-şi continue somnul. Dar ceva îi spunea că, probabil, n-ar fi fost o idee tocmai bună.
În timp ce se apropia de fântânile înconjurate parcă de o bură fină, avu dintr-o dată ciudata impresie că trece un prag imaginar, spre o altă lume. Atmosfera ireală, ca de vis, a nopţii îl învăluia din nou. Cu numai douăzeci de minute în urmă, dormea dus în camera lui de la hotel; acum şedea în faţa unei piramide transparente construite de "Sfinx'' şi aştepta un poliţist căruia i se spunea "Taurul".
"Sunt prizonier într-un tablou de Salvador Dalí", îşi spuse.
Ajunse în faţa intrării principale ― o uriaşă uşă rotativă. Holul ce se zărea dincolo de ea era pustiu şi slab iluminat.
"Să bat la uşă oare?"
Se întrebă dacă vreunul dintre străluciţii egiptologi de la Harvard ciocănise vreodată la intrarea într-o piramidă, aşteptând să i se răspundă. Ridică mâna pentru a bate în sticlă, dar, din semiîntunericul de dincolo, se ivi o siluetă care urca scara elicoidală. Era un bărbat brunet, foarte voinic, ce amintea de un neanderthalian, îmbrăcat într-un costum negru la două rânduri care se chinuia parcă să îi cuprindă umerii laţi. Avea picioare scurte şi robuste, ce-i confereau atunci când mergea un aer plin de forţă şi de autoritate. Vorbea la un telefon mobil, dar încheie discuţia când ajunse la uşă şi-i făcu lui Langdon semn să intre:
― Sunt Bezu Fache, îl înştiinţă imediat ce trecu pragul. Căpitan în DCPJ.
Glasul i se potrivea perfect cu înfăţişarea ― un huruit gutural ca trosnetul ameninţător al unei furtuni care se apropie.
Profesorul îi întinse mâna:
― Robert Langdon.
Palma uriaşă a căpitanului se înfăşură în jurul degetelor sale, cu o forţă care i le strivi aproape:
― Am văzut fotografia. Agentul dumneavoastră mi-a spus că Jacques Saunière însuşi şi-a făcut...
― Domnule Langdon, îl întrerupse Bezu Fache fixându-l cu ochii săi ca de abanos, ce aţi văzut dumneavoastră în fotografie nu este decât începutul.

4

Căpitanul Bezu Fache mergea ca un taur furios, cu umerii săi laţi traşi spre spate şi bărbia bine înfiptă în piept. Părul negru, pe care îşi dăduse din belşug cu gel, îi lucea lins spre creştet, evidenţiindu-i nasul ca un cioc de vultur ce părea să-i ţâşnească dintre arcadele proeminente şi-l preceda parcă în mers aidoma provei unui vas de război. Ochii negri ca tăciunele păreau să ardă pământul din faţa lui, radiind o limpezime tăioasă ce nu-i dezminţea reputaţia de inflexibilă severitate în toate privinţele.
Langdon îl urmă pe celebra scară de marmură ce cobora spre atriumul de sub piramida de sticlă. În drum, trecură pe lângă doi reprezentanţi ai Poliţiei Judiciare înarmaţi cu mitraliere. Mesajul era clar: nimeni nu intră şi nu iese de aici fără binecuvântarea căpitanului Fache.
Când coborau, Langdon simţi un tremur familiar. Prezenţa lui Fache putea fi catalogată oricum, numai primitoare, nu, şi la acea oră, Luvrul însuşi avea un aer aproape mortuar. Scara, aidoma unei săli de teatru în timpul reprezentaţiilor, era luminată de mici spoturi încastrate în fiecare treaptă. Profesorul îşi auzea ecoul paşilor reverberând în sticla de deasupra. Privi în sus şi, dincolo de acoperişul transparent, zări jeturile de apă ale fântânilor.
― Vă place? îl întrebă Fache, făcând un semn în sus cu bărbia sa pătrată.
Langdon oftă, prea obosit pentru astfel de jocuri:
― Da, piramida dumneavoastră este magnifică.
― O cicatrice pe faţa Parisului!
"Una la mâna!" îşi spuse profesorul; cu siguranţă, gazda lui era un tip greu de mulţumit. Oare Bezu Fache avea habar că piramida aceasta fusese construită, la cererea expresă a preşedintelui Mitterand, din exact 666 de panouri de sticlă ― o solicitare bizară, care a fost mereu obiectul unei controverse pentru fanii conspiraţiilor, care pretindeau că 666 este numărul Satanei.
Profesorul hotărî că ar fi mai bine să nu mai deschidă însă acest subiect.
Pe măsură ce coborau tot mai mult, vasta deschidere de jos apăru treptat din întuneric. Aflat la şaptesprezece metri în subteran, holul de curând construit al Luvrului se întindea în faţa lor aidoma unei grote imense. Decorat cu marmură bej, pentru a se armoniza cu faţada de culoarea mierii, holul era, de obicei, un furnicar de turişti, învăluit în lumina soarelui. Acum însă, era pustiu şi întunecat, atmosfera era îngheţată, de criptă.
― Dar personalul care asigură în mod obişnuit paza muzeului? întrebă Langdon.
― En quarantaine, replică Fache, de parcă profesorul ar fi pus la ândoială capacitatea subordonaţilor săi. Evident, în seara asta aici a pătruns cineva care nu trebuia s-o facă. Toţi paznicii de noapte se află acum în Aripa Sully, pentru interogatoriu. Pentru moment agenţii mei se ocupă de securitatea muzeului.
Langdon încuviinţă, mergând repede pentru a ţine pasul cu căpitanul.
― Cât de bine îl cunoşteaţi pe Jacques Saunière? îl întrebă căpitanul.
― De fapt, nu-l cunoşteam deloc. Nu l-am întâlnit niciodată.
Fache păru surprins:
― În seara aceasta urma să vă vedeţi pentru prima dată?
― Da. Trebuia să ne întâlnim la recepţia care a avut loc la Universitatea Americană, după conferinţa pe care am ţinut-o, însă domnia sa nu a apărut.
Fache mâzgăli ceva într-un carneţel. În timp ce mergea, Langdon zări şi cea de-a doua piramidă a Luvrului, mai puţin cunoscută decât prima: La Pyramide Inversée ― un uriaş pinten de sticlă cu vârful în jos, ce cobora din plafon ca o stalactită. Fache îl ândrumă pe un şir scurt de trepte care duceau spre intrarea arcuita într-un tunel deasupra căruia era scris: "denon". Aripa Denon era cea mai cunoscută dintre cele trei secţiuni principale ale muzeului.
― Cine a solicitat întrevederea din această seară? îl întrebă Fache brusc. El sau dumneavoastră?
Întrebarea îi păru oarecum ciudată:
― Domnul Saunière, răspunse Langdon, în timp ce intrau în tunel. Secretara sa m-a contactat cu câteva săptămâni în urmă prin e-mail; şeful ei auzise că urma să susţin o conferinţă luna aceasta în Paris şi voia să profite de ocazie pentru a discuta o anumită problemă cu mine.
― Ce să discute?
― Nu ştiu. Despre artă, bănuiesc. Aveam aceleaşi preocupări.
Căpitanul părea sceptic:
― Şi nu aveţi nici o idee despre ce urma să vorbiţi?
Chiar nu avea. La început fusese curios, dar nu dorise să-l deranjeze solicitând prea multe detalii. În cercurile de specialitate, se ştia că apreciatul Jacques Saunière era un om discret şi retras, care accepta foarte rar să iasă în public, şi Langdon nu putea decât să fie recunoscător pentru ocazia ce i se oferise.
― Domnule Langdon, aveţi măcar o vagă idee despre ce anume ar fi vrut să discute cu dumneavoastră în seara în care a fost ucis? Ne-ar fi de mare ajutor!
Caracterul direct al întrebării îl deranjase:
― Chiar nu-mi pot imagina! Nu am întrebat. M-am simţit onorat de solicitarea domniei sale. Am admirat dintotdeauna ceea ce a făcut domnul Saunière; folosesc adesea textele sale ca material pentru cursurile pe care le predau.
Fache notă şi acest lucru în carneţelul său.
Ajunseseră pe la jumătatea tunelului spre Aripa Denon şi, la capătul său, se zăreau deja cele două scări rulante, ambele imobile acum.
― Aşadar, aveaţi preocupări comune...
― Da. Mai mult decât atât, mi-am petrecut o mare parte din anul trecut lucrând la planul unei cărţi care se ocupă de domeniul principal de specialitate al domnului Saunière. Eram nerăbdător să-i "fur" cât mai multe cunoştinţe.
Fâche se holbă la el:
― Cum?
Ceea ce exprima chipul lui era probabil greu de redat prin cuvinte.
― Voiam sa aflu ideile domniei sale cu privire la acest subiect.
― Înţeleg. Şi care era subiectul?
Langdon ezită, neştiind exact cum să se exprime:
― În esenţă, manuscrisul tratează iconografia venerării divinităţilor feminine ― conceptul sanctităţii feminine şi arta, respectiv simbolurile, asociate acesteia.
Căpitanul îşi trecu o mână prin părul des:
― Şi Saunière se pricepea la asta?
― Mai bine decât oricine altcineva.
― Înţeleg...
Langdon îşi dădu seama, de fapt, că Fache nu înţelegea deloc. Jacques Saunière era considerat cel mai prestigios iconograf în materie de divinităţi feminine. Pe lângă faptul că era pasionat de relicvele ce aminteau de fertilitate, de cultele Zeiţei, de Wicca şi de sacrul feminin, în timpul celor douăzeci de ani în care fusese custodele muzeului, Saunière dăruise Luvrului cea mai bogata colecţie de artă referitoare la divinităţile feminine: securi din piatră provenite de la cel mai vechi templu de la Delphi, baghete de aur cu caduceu, sute de cruci egiptene care semănau cu nişte îngeraşi, zornăitoare folosite în Egiptul antic pentru alungarea duhurilor rele şi o uimitoare diversitate de statuete înfăţişându-l pe Horus alăptat de zeiţa Isis.
― Poate că Saunière ştia despre manuscrisul dumneavoastră, sugeră Fache. Şi a propus această întrevedere pentru a-şi oferi ajutorul.
Langdon clătină din cap:
― Nu ştie încă nimeni despre cartea mea. Este încă în stadiul de schiţă şi n-am arătat-o deocamdată nimănui, cu excepţia editorului meu.
Căpitanul rămase tăcut, iar profesorul nu pomeni nimic despre motivul pentru care nu arătase manuscrisul nimănui. "Schiţa" de trei sute de pagini ― numită provizoriu Simbolurile sacrului feminin pierdut ― propunea o interpretare cât se poate de neconvenţională a iconografiei religioase, fiind capabilă să stârnească aprige controverse.
Ajuns aproape de scările rulante acum imobile, Langdon se opri brusc, dându-şi seama că Fache nu se mai afla lângă el. Se întoarse şi-l văzu stând în dreptul unui ascensor de serviciu.
― Vom lua liftul, spuse acesta. Galeria se află ― nu mă ândoiesc că ştiţi ― prea departe pentru a putea merge acolo pe jos.
Deşi ştia că ascensorul avea să scurteze considerabil drumul de două etaje până în Aripa Denon, Langdon nu se mişcă.
― S-a întâmplat ceva?
Fache ţinea uşa deschisă, părând nerăbdător.
Profesorul oftă adânc, aruncând o ultima privire spre scara rulantă. "Nu, nu s-a întâmplat nimic", se minţi singur, îndreptându-se spre lift. În copilărie, căzuse într-un puţ abandonat şi aproape că se înecase după ce bătuse apa cu braţele ore întregi, înainte de a fi, în sfârşit, salvat. De atunci, suporta cu greu spaţiile închise ― ascensoare, staţii de metrou, săli de squash. "Ascensorul este o maşinărie cât se poate de sigură", încercă să se convingă, fără a reuşi câtuşi de puţin. "Ba e o cutie mică de fier atârnată deasupra unui puţ închis!" Ţinându-şi răsuflarea, păşi în cabină. Uşile se închiseră şi adrenalina începu să-i pompeze în vene.
"Două etaje. Zece secunde."
― Dumneavoastră şi domnul Saunière, spuse Fache ândată ce liftul porni, n-aţi vorbit niciodată unul cu celălalt? N-aţi corespondat? Nu v-aţi trimis niciodată mesaje electronice?
Altă întrebare ciudată:
― Nu. Niciodată.
Căpitanul îşi înclină capul pe umăr, de parcă aşa şi-ar fi notat faptul în minte. Fără a mai spune ceva, se holbă la uşile de crom ale cabinei.
Între timp, Langdon încerca să-şi concentreze atenţia asupra a orice altceva decât asupra celor patru pereţi din jurul lui. Reflectat în luciul metalic al uşilor, zări acul de cravată al lui Fache ― un crucifix de argint bătut cu treisprezece pietre de onix negru. Surprinzător! Simbolul era numit crux gemmata ― o cruce cu treisprezece geme ― o ideogramă creştină reprezentându-i pe Iisus şi pe cei doisprezece apostoli. Profesorul nu s-ar fi aşteptat ca un căpitan al Poliţiei Franceze să-şi afişeze atât de deschis preferinţele religioase. Dar, la urma urmei, se aflau în Franţa; creştinismul nu era aici atât o religie, cât, mai degrabă, un drept dobândit prin naştere.
― Este o crux gemmata! izbucni Fache pe neaşteptate.
Tresărind, Langdon îşi ridică privirea şi văzu ochii căpitanului fixaţi asupra lui în oglinda uşilor.
Ascensorul se opri în sfârşit şi profesorul coborî repede, nerăbdător să simtă iarăşi spaţiul larg-deschis pe care i-l ofereau spaţioasele galerii ale Luvrului. Lumea în care păşi nu semăna deloc cu ceea ce ştia el şi, surprins, se opri locului.
Fache se întoarse spre el:
― Îmi închipui că n-aţi văzut niciodată Luvrul în afara orelor de program.
"Ba bine că nu!" îşi spuse profesorul, încercând să se orienteze.
De obicei impecabil iluminate, galeriile muzeului erau acum cufundate într-un întuneric straniu. În locul luminii de un alb strălucitor ce se revărsa în mod obişnuit de sus, o palidă lucire roşiatică părea să emane din podea, petice intermitente de lumină stacojie pătând parcă ici şi colo pardoseala.
Privind în lungul coridorului întunecat, Langdon îşi dădu seama că trebuia să se aştepte la aceste lucruri. Toate marile galerii de artă ale lumii utilizau lumina roşie pe timp de noapte ― surse de iluminat slabe, amplasate strategic, cât mai jos, care să permită personalului să se deplaseze, protejând concomitent obiectele de artă împotriva riscului de supraexpunere la lumină. În noaptea aceasta însă, atmosfera din muzeu era apăsătoare. Umbre lungi se întindeau pretutindeni, iar înaltele plafoane boltite păreau un hău apropiat şi negru.
― Pe aici, îl conduse căpitanul, cotind la dreapta şi pătrunzând într-un labirint de galerii.
Langdon îl urmă. Treptat, ochii i se obişnuiau cu întunericul. Pretutindeni, în jur, începeau să se zărească tablouri de format mare, aidoma unor fotografii ce se developau în faţa lui, de parcă ar fi fost într-o imensă cameră obscură. Din picturi, zeci de ochi păreau că le urmăresc paşii. În aer plutea cunoscutul miros de muzeu ― o uscăciune deionizată în care se simţea vag prezenţa carbonului, rezultat al dezumidificatoarelor cu filtru de cărbune ce funcţionau continuu, pentru a contracara prezenţa dioxidului de carbon coroziv degajat de respiraţia vizitatorilor.
Montate aproape de plafon, la vedere, camerele de supraveghere transmiteau un mesaj clar: "Vă vedem pe toţi. Nu atingeţi nimic!"
― Este vreuna reală? întrebă Langdon, arătând spre camere.
― Sigur că nu.
Profesorul nu era deloc surprins. Supravegherea video în muzee atât de mari era ineficientă şi extrem de costisitoare. Zecile de kilometri de galerii ale Luvrului ar fi necesitat sute de tehnicieni doar pentru a monitoriza înregistrările. Majoritatea instituţiilor de acest gen foloseau în prezent aşa-numita "securitate de reţinere". "În loc să ţii hoţii afară, îi închizi înăuntru." Sistemul era activat după sfârşitul programului de vizită şi, dacă un hoţ desprindea de pe perete o operă de artă, ieşirile compartimentalizate se blocau în jurul galeriei respective, infractorul trezindu-se închis chiar înainte de sosirea poliţiei.
Ecoul unor voci răsună undeva, în faţă, pe coridor. Zgomotul părea că vine dintr-o nişă încăpătoare, situată în dreapta; din interior, o lumină puternică se revărsa pe culoar.
― Biroul custodelui, îi explică Fache.
Langdon aruncă o privire în luxosul birou al lui Saunière ― lambriuri în tonuri calde, picturi ale vechilor maeştri şi o masă de lucru enormă, pe care trona o machetă de o jumătate de metru înălţime a unui cavaler în armură completă. Câţiva agenţi de poliţie se agitau prin încăpere, vorbind la telefon sau notând diverse lucruri. Unul dintre ei se aşezase la biroul lui Saunière şi scria ceva la un laptop. Sanctuarul profesional al custodelui devenise între timp un veritabil cartier general al DCPJ, în această noapte.
― Messieurs, strigă Fache şi toate capetele se întoarseră. Ne nous dérangez pas sous aucun prétexte. Entendu?
Cei din încăpere clătinară din cap în sens afirmativ.
Langdon agăţase destule plăcuţe cu "ne pas déranger" pe uşile camerelor de hotel pentru a şti ce le ordonase căpitanul: nimeni, sub nici un motiv, nu avea voie să-i deranjeze.
Părăsind încăperea ticsită de agenţi, Fache îl conduse mai departe, pe coridor. La vreo treizeci de metri în faţă, se vedea poarta de trecere către cea mai populară secţiune a muzeului ― La Grande Galerie ― un culoar ce părea fără sfârşit şi care găzduia cele mai valoroase capodopere ale maeştrilor italieni. Langdon îşi dăduse deja seama că aici zăcea cadavrul custodelui; celebrul parchet al Marii Galerii se distingea clar în fotografia pe care i-o arătase Fache.
Când se apropiară, profesorul văzu că intrarea era blocată de un enorm grilaj de oţel, ce aducea cu porţile castelelor medievale, menite să facă faţa hoardelor barbare.
― Securitate de reţinere, spuse căpitanul.
Chiar şi în întuneric, grilajul era impunător; părea că ar face faţă până şi unui tanc. Profesorul îşi lipi faţa de gratii şi privi dincolo, spre Marea Galerie.
― După dumneavoastră, domnule Langdon.
"După mine, dar unde?"
Fache îi arătă spre pardoseala de la baza grilajului. Din cauza luminii foarte slabe, nu observase; acum însă, privind în jos, văzu că bariera de fier era ridicată de la podea cu puţin peste jumătate de metru.
― Zona este încă inaccesibilă personalului de pază al muzeului, îi spuse căpitanul. Echipa mea de la Police Technique et Scientifique tocmai şi-a încheiat lucrul aici. Vă rog să vă strecuraţi pe dedesubt.
Langdon se holbă la spaţiul îngust de la picioarele lui şi apoi la masivul grilaj de oţel. "Probabil că glumeşte!" Poarta semăna cu o ghilotină gata să-l facă bucăţi pe cel care ar fi încercat să treacă dincolo.
Fache bombăni ceva în franceză şi se uită la ceas. Se lăsă în genunchi şi, târându-se pe podea, trecu dincolo. Apoi se ridică în picioare şi-l privi pe Langdon printre gratiile de fier.
Profesorul suspină. Sprijinindu-se cu palmele pe parchetul lustruit, se întinse pe burtă şi îşi împinse trupul pe dedesubt. Gulerul sacoului său de tweed se agăţă însă într-o gratie şi, încercând să-l desprindă, se lovi cu ceafa de bara de oţel.
"Isteaţa mişcare, Robert!" se laudă singur şi apoi izbuti să treacă dincolo. În timp ce se ridica în picioare, îşi spuse că, probabil, îl aştepta o noapte foarte lungă.

5

Murray Hill Place ― noul sediu naţional al Opus Dei şi totodată centru de conferinţe ― este amplasat la numărul 243 pe Lexington Avenue, în New York. Clădirea, cu o suprafaţă de 12 000 de metri pătraţi, care costase peste 47 de milioane de dolari, este placată cu cărămidă roşie şi calcar de Indiana. Proiectat de May & Pinska, sediul cuprinde mai bine de o sută de dormitoare, şase săli de mese, biblioteci, săli de conferinţe, de studiu şi birouri. La etajele doi, opt şi şaisprezece se află câte o capelă decorată cu marmură şi marchetărie. Etajul al şaptesprezecelea este în întregime rezidenţial. Bărbaţilor le este rezervată intrarea principală, de pe Lexington Avenue; femeile folosesc o uşă de pe o strada laterală şi, cât timp se află în clădire, sunt "separate acustic şi vizual" de bărbaţi.
Cu puţin timp în urmă, în seara aceea, în intimitatea apartamentului său de la ultimul etaj, episcopul Manuel Aringarosa îşi strânsese câteva lucruri într-o mică valijoară şi se îmbrăcase în tradiţionala sutană neagră. În mod normal, şi-ar fi pus brâul în jurul taliei, dar astăzi avea să călătorească în publicând şi prefera să nu atragă prea mult atenţia. Numai cei mai ageri ar fi remarcat inelul episcopal din aur de 14 carate, cu ametist şi diamante de pe degetul său. Aruncând u-şi sacul pe umăr, rosti în gând o rugăciune şi coborî în hol, unde şoferul său personal îl aştepta pentru a-l conduce la aeroport.
Acum, la bordul unui avion cu destinaţia Roma, Aringarosa privea în jos, spre Atlantic. Soarele apusese deja, dar episcopul ştia că steaua sa urmează să răsară. "În seara aceasta, bătălia va fi câştigată",
Îşi spuse, amintindu-şi cu uimire că, numai cu câteva luni în urmă, se simţea neputincios în faţa celor care ameninţau să-i distrugă imperiul.
În calitatea sa de preşedinte general al congregaţiei Opus Dei, episcopul Aringarosa îşi petrecuse ultimii zece ani popularizând mesajul "Lucrării Domnului" adică, literal, al lui Opus Dei. Fondat în 1928 de preotul spaniol Josemaría Escrivá, ordinul promova revenirea la valorile catolice tradiţionale şi le recomanda membrilor săi să accepte sacrificii uriaşe în spiritul Lucrării Domnului.
Filozofia tradiţionalistă a congregaţiei a luat naştere în Spania, înaintea regimului franchist, dar, o dată cu publicarea în 1934 a cărţii lui Escrivá, Calea ― 999 de subiecte de meditaţie pentru a împlini Lucrarea Domnului în viaţa personală, mesajul organizaţiei se propagase, practic, în lumea întreagă. Acum, cu peste patru milioane de exemplare ale cărţii traduse în patruzeci şi două de limbi, Opus Dei constituia o forţă internaţională. Sedii, centre de învăţământ şi chiar universităţi luaseră fiinţă în aproape toate metropolele. Opus Dei era cea mai dinamică şi mai stabilă din punct de vedere financiar organizaţie catolică. Din păcate însă, Aringarosa constatase că în aceasta eră a cinismului religios, a cultelor şi a evanghelizărilor prin intermediul televiziunii, forţa şi averea congregaţiei sale stârneau nenumărate suspiciuni.
― Mulţi susţin că Opus Dei este un cult care spală creiere, spuneau adesea reporterii. Alţii sunt de părere că sunteţi o societate secretă creştină ultraconservatoare. Dumneavoastră cum vă consideraţi?
― Opus Dei nu este nici una, nici alta, obişnuia episcopul să le răspundă răbdător. Suntem o Biserică Catolică. Suntem o congregaţie de catolici care şi-au ales ca prioritate respectarea riguroasă, în viaţa de zi cu zi, a doctrinei catolice.
― Lucrarea Domnului include, oare, în mod necesar legămintele de castitate, donaţiile financiare şi ispăşirea păcatelor prin autoflagelare şi folosirea brâului cilice?
― Aceste lucruri sunt valabile doar pentru o mică parte din adepţii Opus Dei. Există numeroase niveluri de implicare. Mii de membri ai congregaţiei noastre sunt persoane căsătorite, cu familie, care împlinesc Lucrarea Domnului în comunităţile în care trăiesc. Alţii preferă viaţa ascetică în cadrul reşedinţelor noastre. Aceste opţiuni sunt personale, dar toţi membrii Opus Dei împărtăşesc acelaşi ţel: să facă lumea mai bună împlinind Lucrarea Domnului. Desigur că acesta este un ţel admirabil.
Raţiunea nu funcţiona însă decât destul de rar. Presa era totdeauna atrasă de scandal, iar, la fel ca majoritatea organizaţiilor mari, Opus Dei avea în rândurile sale şi câteva suflete rătăcite, care aruncau o umbră ândoielnică asupra întregii congregaţii.
Cu două luni în urmă, un grup Opus Dei de la o universitate din Midwest fusese prins că îi droga cu mescalină pe noii recruţi, în efortul lor de a le induce o stare euforică uşor de confundat cu o experienţă religioasă. Un student de la o altă universitate folosise brâul cilice mai des decât cele două ore pe zi recomandate, şi contractase o infecţie aproape letală. În Boston, cu puţin timp în urmă, un tânăr bancher disperat îşi donase congregaţiei toate economiile de o viaţă, şi apoi încercase să se sinucidă.
"Oi nepăstorite şi rătăcite", îşi spuse Aringarosa, cu sufletul ândurerat.
Cel mai rău dintre toate fusese, desigur, procesul intens mediatizat al spionului FBI, Robert Hanssen. Pe lângă faptul că era un membru marcant al Opus Dei, acesta manifesta un comportament sexual deviant, procesul relevând că omul ascunsese camere video în propriul său dormitor, astfel încât prietenii să-l poată urmări în timp ce făcea sex cu soţia lui. "Aceasta nu este în nici un caz distracţia favorită a unui catolic pios", remarcase judecătorul.
Din nefericire, toate aceste incidente culminaseră cu fondarea Reţelei de Supraveghere a Opus Dei (RSOD). Pe popularul website al grupului ― www.odan.org ― erau prezentate relatări înfricoşătoare ale foştilor membri ai congregaţiei, care avertizau în privinţa riscurilor la care se expun nou-veniţii. Presa numea acum Opus Dei "Mafia lui Dumnezeu" sau "Secta lui Hristos".
"Ne temem de ceea ce nu înţelegem", îşi spunea Aringarosa, întrebându-se dacă toţi aceşti critici ştiau câte vieţi luminase congregaţia; grupul se bucura de întreaga susţinere şi de binecuvântare a Vaticanului. "Opus Dei este un ordin personal al Papei însuşi."
Recent însă, congregaţia se văzuse ameninţată de o forţă infinit mai puternică decât presa... un duşman neaşteptat, de care Aringarosa nu avea cum să se ascundă. Cu cinci luni în urmă, întreaga structură de putere a congregaţie se zdruncinase şi episcopul încă nu-şi revenise din acest şoc.
"Habar n-au ce război au pornit", şopti Aringarosa ca pentru sine, privind întinderea întunecată a oceanului.
Pentru o clipă, îşi zări imaginea oglindită în geam ― o faţă brună şi alungită, dominată de nasul borcănat şi strâmb, strivit de un pumn în Spania, pe când era doar un tânăr misionar. Acum, abia dacă mai observa defectul fizic; Aringarosa trăia într-o lume a spiritului, nu într-una a cărnii.
Pe când survolau Portugalia, telefonul celular din buzunar începu să vibreze. În ciuda reglementărilor care interziceau utilizarea telefoanelor mobile în timpul zborului, episcopul ştia că nu putea risca să piardă acest apel. Un singur om avea numărul lui ― omul care îi expediase telefonul prin poştă. Emoţionat, Aringarosa răspunse.
― Da?
― Silas a localizat cheia de boltă. Se află în Paris. În Biserica Saint-Sulpice.
Episcopul surâse:
― Înseamnă că suntem aproape.
― O putem obţine imediat. Dar avem nevoie de influenţa dumitale.
― Desigur! Spune-mi ce trebuie să fac!
Când Aringarosa închise telefonul, inima îi bătea cu putere. Privind iarăşi pierdut în noapte, se simţea mic în faţa evenimentelor pe care tocmai le pusese în mişcare.

La 800 de kilometri depărtare, Albinosul pe nume Silas stătea aplecat în faţa unei chiuvete şi îşi spăla sângele de pe spate, urmărind cum firişoarele roşii se pierd în apă. "Stropi-mă-vei cu isop şi mă voi curaţi", se rugă, folosind cuvintele Psalmilor. "Spăla-mă-vei şi mai vârtos decât zăpada mă voi albi."
Anticipând cele ce vor urma, fu copleşit de entuziasm, lucru pe care nu-l mai simţise niciodată de când sfârşise cu viaţa de dinainte. Acum era, deopotrivă, surprins şi încântat. De zece ani urma Calea, ispăşindu-şi păcatele... ştergând violenţa din trecutul său. În seara asta însă, totul revenise în forţă. Ura pe care se străduise atât de mult s-o îngroape reizbucnise; nu-i venea să creadă cât de repede reînviase tot trecutul său. Şi, o dată cu el, ieşiseră la suprafaţă, fireşte, şi vechile lui talente. Puţin ruginite, dar încă mai puteau fi folosite.
"Mesajul lui Iisus este un mesaj al păcii... al nonviolenţei... al iubirii." Acesta era mesajul pe care Silas îl învăţase chiar de la început şi pe care-l purta în inima sa. Şi totuşi, acesta era mesajul pe care duşmanii lui Hristos ameninţau să-l distrugă. "Cei care-L ameninţă pe Dumnezeu cu forţa, de forţă vor pieri. Iute şi de nestăvilit."
De două mii de ani, soldaţii creştini îşi apărau credinţa împotriva celor care încercau s-o sugrume. Iar în această seară, Silas fusese chemat la luptă.
Pansându-şi rănile, îmbrăcă roba cu glugă, lungă până la glezne. Era simplă, din lână neagră, accentuându-i albul pielii şi al pârului. După ce-şi înfăşură brâul în jurul mijlocului, îşi trase gluga pe cap şi se studie în oglindă. "Roata s-a pus în mişcare."

6

După ce reuşise să treacă pe sub grilajul de siguranţă, Robert Langdon avea în faţă culoarul lung şi adâncând al Marii Galerii. Pe ambele sale laturi, zidurile se înălţau până la zece metri, dispărând parcă în întunericul de sus. Licărirea roşiatică a luminilor de serviciu proiecta o aură nefirească asupra zecilor de Tiziano, da Vinci sau Caravaggio. Naturi moarte, scene religioase şi peisaje completau seria de portrete ale nobililor şi politicienilor de demult.
Deşi în Marea Galerie erau expuse cele mai celebre opere ale maeştrilor italieni, mulţi vizitatori considerau că principala atracţie era, de fapt, podeaua de parchet. Construită din dale de stejar dispuse în diagonală astfel încât creau un ameţitor tipar geometric, podeaua crea o efemeră iluzie optică ― o reţea multidimensională care le oferea vizitatorilor impresia că plutesc prin galerie pe o suprafaţă în continuă schimbare.
Privind la rândul lui pardoseala, Langdon zări un obiect la numai câţiva metri spre stânga, înconjurat de o bandă cu însemnele poliţiei. Uluit, profesorul se răsuci spre Fache:
― Acela de acolo, de pe podea... e un Caravaggio?
Căpitanul încuviinţă fără să-l privească.
Tabloul valora probabil peste două milioane de dolari, şi totuşi zăcea pe jos, ca un afiş rupt.
― Ce mama dracului caută acolo, pe podea?
Fache se încruntă, deloc impresionat de iritarea lui
― Ne aflăm la locul unei crime, domnule Langdon. Nu am atins nimic. Tabloul a fost smuls de pe perete de custode; aşa a activat sistemul de securitate.
Langdon privi în urmă, spre grilajul de oţel, încercând să-şi dea seama ce se întâmplase de fapt.
― Custodele a fost atacat în biroul său, s-a refugiat în Marea Galerie şi a activat grilajul de securitate smulgând pictura aceea de pe perete. Grilajul a căzut instantaneu, împiedicând orice acces în interior. Aceasta este unica uşă de intrare sau ieşire din această galerie.
Profesorul nu înţelesese foarte bine.
― Deci custodele şi-a blocat de fapt atacatorul în interiorul Marii Galerii?
Fache clătină din cap.
― Grilajul l-a separat pe Saunière de cel care l-a atacat. Ucigaşul a fost încuiat acolo, pe culoar, şi l-a împuşcat pe Saunière printre gratii.
Căpitanul îi arătă o etichetă portocalie ce atârna de una dintre barele porţii pe sub care trecuseră:
― Echipa PTS a identificat resturi de la un foc de armă. Asasinul a tras prin grilaj. Saunière a murit aici, înăuntru, singur.
Lui Langdon îi reveni în minte fotografia cadavrului. "Spuneau că el însuşi şi-a făcut ce şi-a făcut." Privind nesfârşitul culoar ce se întindea în faţă, întrebă nedumerit:
― Şi unde e cadavrul?
Fache îşi îndreptă cravata prinsă în acul cruciform şi o luă înainte.
― După cum probabil ştiţi, Marea Galerie este lungă.
Lungimea exactă ― dacă îşi amintea el bine ― era de aproximativ o jumătate de kilometru. La fel de impresionantă era şi lăţimea ei, în care ar fi încăput cu uşurinţă două trenuri aşezate unul lângă altul. Centrul culoarului era marcat de diverse statui sau urne de porţelan, care constituiau totodată o elegantă modalitate de a împărţi în două fluxul de vizitatori.
Tăcut, Fache mergea cu paşi repezi pe partea dreaptă a galeriei, cu ochii aţintiţi drept înainte. Profesorului i se părea aproape o lipsă de respect să fie gonit aşa printre atâtea capodopere, fără a avea timp să le arunce măcar o privire.
"Oricum, n-aş vedea mai nimic în lumina asta!" îşi spuse.
Lumina palidă îi stârnea amintiri neplăcute despre o experienţă similară din Arhivele Secrete ale Vaticanului. Aceasta era o a doua paralelă tulburătoare cu evenimentele în care era cât pe ce să-şi piardă viaţa cu un an în urmă. Gândul îi zbură din nou la Vittoria; nu se mai gândise la ea de luni de zile. Aproape că nu-i venea să creadă că trecuse abia un an de atunci; parcă se scurseseră decenii. Totul părea să se fi petrecut când va, într-o altă viaţă. Ultima dată primise veşti de la Vittoria în decembrie ― o vedere în care îl anunţa că pleacă în Java pentru a-şi continua cercetările despre fizica interconexiunilor... ceva cu utilizarea sateliţilor pentru a urmări migraţiile bancurilor de pisici de mare. Profesorul nu-şi făcuse niciodată iluzii că o femeie precum Vittoria ar fi putut trăi alături de el într-un campus universitar, dar povestea din Roma născuse în sufletul lui un sentiment special, o pasiune pe care niciodată nu-şi imaginase că ar putea-o simţi. Preferinţa lui dintotdeauna pentru viaţa de burlac şi pentru libertatea pe care i-o oferea fusese zdruncinată din temelii... înlocuită parcă de un gol neaşteptat, care crescuse de anul trecut până acum.
Căpitanul continua să meargă în ritm susţinut, şi totuşi încă nu se vedea nici un cadavru.
― A ajuns Jacques Saunière atât de departe?
― Victima a fost împuşcată în stomac. Moartea a fost una lentă; agonia a durat, poate, mai mult de cincisprezece sau douăzeci de minute. În mod evident, domnul Saunière a fost un om cu o mare forţă psihică.
Langdon îl privi uluit:
― Cincisprezece minute a durat până când a reuşit echipa de pază să ajungă aici?
― Fireşte că nu. Securitatea a răspuns imediat după ce s-a declanşat alarma, dar a găsit Marea Galerie blocată. Prin grilaj auzeau cum cineva se mişcă la celălalt capăt al culoarului, dar nu puteau să vadă cine e. Au strigat, dar n-au primit nici un răspuns. Presupunând că ar putea fi doar un infractor, au urmat litera regulamentului şi au anunţat Poliţia Judiciară. Noi am fost pe poziţii în cincisprezece minute. Când am ajuns, am ridicat grilajul atât cât să putem trece pe sub el şi am trimis înăuntru doisprezece agenţi înarmaţi, care au măturat întreaga lungime a galeriei, în încercarea de a-l prinde pe intrus.
― Şi?
― Şi n-au găsit pe nimeni înăuntru. Doar..., adaugă Fache arătând cu degetul undeva, în faţă. Doar pe el.
Langdon urmări cu privirea direcţia indicată. La început, crezu că îi arată statuia de marmură din mijlocul galeriei. Însă, când se apropie, reuşi treptat să distingă ceea ce se afla după sculptură. La vreo treizeci de metri distanţă, un singur bec suspendat pe un suport portabil forma pe podea o pată albă de lumină. În centrul acesteia, ca o insectă expusă la microscop, trupul custodelui zăcea gol pe parchetul de stejar.
― Aţi văzut fotografia, spuse Fache, deci imaginea n-ar trebui să fie o surpriză pentru dumneavoastră.
Langdon simţi cum un fior de gheaţă îi urca pe coloana vertebrală, în faţa ochilor avea una dintre cele mai stranii privelişti pe care îi fusese dat să le vadă vreodată.

Cadavrul livid al lui Jacques Saunière zăcea pe podea, exact aşa cum fusese imortalizat în fotografie. În timp ce stătea aplecat asupra lui, încruntat în lumina aspră a becului, Langdon îşi aminti că omul îşi petrecuse ultimele minute din viaţă poziţionându-şi trupul în acest mod bizar.
Saunière se ţinea destul de bine pentru vârsta lui... iar acum întreaga sa musculatură era perfect vizibilă. Îşi scosese absolut toate hainele, le aşezase împăturite pe podea şi apoi se aşezase cu faţa în sus în centrul galeriei, perfect poziţionat în lungul axei încăperii. Braţele şi picioarele îi erau întinse în lături, ca acelea ale unui copil care încearcă să facă un îngeraş în zăpadă... sau poate ca ale unui om sfârtecat în patru de cine ştie ce forţă invizibilă.
Chiar sub stern, o pată purpurie marca locul prin care pătrunsese glonţul. Rana care sângerase surprinzător de puţin, lăsase în urmă doar o bălticică închegată.
Arătătorul mâinii stângi a custodelui era, de asemenea, mânjit de sânge, de parcă ar fi fost înmuiat în rana sângerândă, pentru a crea cel mai bizar aspect al acestei imagini macabre; folosindu-şi propriul sânge în chip de cerneală şi abdomenul drept pânză, Jacques Saunière îşi desenase pe piele un simbol simplu ― cinci linii drepte, care se intersectau formând o stea cu cinci colţuri.
"Pentagrama."
Steaua de sânge, cu centrul în dreptul ombilicului, dădea cadavrului un aer grotesc. Fotografia fusese cutremurătoare, dar acum, văzând scena cu propriii ochi, Langdon se simţea din ce în ce mai tulburat.
"Omul şi-a făcut asta cu mâna lui!"
― Domnule Langdon!
Fache îl fixa din nou cu privirile sale întunecate.
― Este o pentagramă, răspunse el, vocea sunându-i cavernoasă sub bolţile înalte. Unul dintre cele mai vechi simboluri de pe Pământ. Folosit cu peste patru mii de ani înaintea lui Hristos.
― Şi ce înseamnă?
Profesorul ezita întotdeauna când i se punea o întrebare de genul ăsta. Era ca şi cum ar fi încercat să-i explice cuiva ce anume trebuie să-i sugereze o melodie; pentru fiecare individ, semnificaţia era alta; gluga albă ca a membrilor Ku Klux Klan-ului simboliza ură şi rasism în Statele Unite, dar în Spania avea o puternică semnificaţie religioasă.
― Simbolurile au semnificaţii diferite în funcţie de circumstanţe, răspunse în cele din urmă. În esenţă, pentagrama este un simbol religios păgân.
Fache încuviinţa:
― Adorarea diavolului.
― Nu, îl corectă profesorul, dându-şi seama ca ar fi trebuit să-şi aleagă mai atent cuvintele. În zilele noastre, termenul "păgân" a devenit aproape sinonim cu divinizarea diavolului ― o eroare gravă. Cuvântul provine, de fapt, din latinescul paganus, care însemna locuitor al zonelor rurale. "Paginii" erau, de fapt, ţăranii needucaţi, care practicau vechea religie întâlnită la ţară: a venerării naturii. Atât de mare era teama Bisericii de cei care locuiau în villes, încât banalul termen "sătean" ― vilain ― a ajuns să definească un suflet ticălos.
― Pentagrama, îi explică Langdon, este un simbol precreştin asociat cu venerarea naturii. Anticii considerau că lumea are două componente ― cea masculină şi cea feminină. Zeii şi zeiţele lor colaborau pentru a menţine echilibrul de forţe. Yin şi yang. Când masculinul şi femininul se aflau în echilibru, în lume domnea armonia; dezechilibrul lor ducea la haos. Pentagrama, continuă el arătând spre abdomenul lui Saunière, este reprezentativă pentru componenta feminină a tuturor lucrurilor ― un concept pe care istoricii religiei îl numesc "femininul sacru" sau "Zeiţa". În mod cert, Saunière ştia aceste lucruri.
― Adică el şi-a desenat pe stomac simbolul unei zeiţe?
Într-adevăr, acest lucru era ciudat; Langdon nu putea decât să o recunoască.
― În sensul său de bază, pentagrama o simbolizează pe Venus, zeiţa iubirii sexuale şi a frumuseţii.
Fache aruncă o privire spre cadavru şi mormăi ceva.
― Religiile antice se bazau pe ordinea divină a naturii, continuă profesorul. Zeiţa Venus şi planeta cu acelaşi nume constituiau o entitate unică. Zeiţa îşi avea locul ei pe cerul nopţii şi era cunoscută sub mai multe nume ― Venus, Steaua Răsăritului, Iştar, Astarte, toate constituind concepte feminine pline de forţă, în relaţie cu natura şi cu Pământul-Mamă.
Căpitanul părea mai tulburat acum decât la început, de parcă ar fi preferat ideea venerării diavolului.
Langdon hotărî să nu-i mai povestească şi despre cea mai uimitoare trăsătură a pentagramei, respectiv originea grafică a legăturii sale cu zeiţa Venus. În tinereţe, pe când studia astronomia, aflase cu uimire că planeta Venus schiţa la fiecare opt ani un pentagon perfect pe ecliptică. Atât de surprinşi au fost anticii de acest fenomen, încât Venus şi pentagrama ei au devenit simbolurile perfecţiunii, frumuseţii şi ale caracteristicilor ciclice ale iubirii sexuale. Ca un tribut adus acestei planete, grecii foloseau ciclul ei de opt ani pentru a desemna momentul în care începeau Jocurile Olimpice. În prezent, puţini oameni ştiu că acest interval de patru ani între două ediţii ale Jocurilor corespunde ciclului planetei Venus. Şi mai puţini ştiu însă că steaua cu cinci colţuri urma să fie sigla oficială a Jocurilor Olimpice, dar a fost înlocuită în ultimul moment cu cele cinci cercuri întrepătrunse, care ilustrează mai sugestiv spiritul de armonie al jocurilor.
― Domnule Langdon, interveni Fache brusc. Mi se pare evident că pentagrama se referă totodată şi la diavol. Filmele horror americane o arată clar.
Langdon se încruntă. "Mulţumiri, Hollywood!" Steaua cu cinci colţuri devenise nelipsită din filmele cu ucigaşi satanişti în serie şi apărea de obicei scrijelită pe zidurile vreunui apartament, alături de alte simboluri presupus demonice. Profesorul se enerva întotdeauna când vedea simbolul folosit în contexte de genul ăsta, ştiind că originile sale reale erau, dimpotrivă, divine.
― Pot să vă asigur că, în ciuda celor văzute în filme, interpretarea demonică a pentagramei este incorectă din punct de vedere istoric. Semnificaţia feminină iniţială este cea corectă, dar simbolismul său a fost pervertit în decursul secolelor. În acest caz, prin vărsare de sânge.
― Nu sunt sigur că vă înţeleg.
Langdon se uită la crucifixul de la gâtul căpitanului, neştiind prea bine cum să continue.
― Biserica, domnule! Simbolurile au perenitatea lor, dar semnificaţia pentagramei a fost alterată de Biserica Romano-Catolică în vremea începuturilor sale. În cadrul campaniei duse de Vatican pentru a eradica religiile păgâne şi a converti masele la creştinism, Biserica a lansat o acţiune de defăimare a zeităţilor păgâne, acuzându-le că folosesc simboluri demonice.
― Vă ascult, continuaţi !
― Metoda este frecvent utilizată în perioade de tulburări sociale. Puterea nou-creată preia simbolurile existente şi le alterează în timp, în încercarea de a le anula semnificaţia iniţială. În "lupta" dintre simbolurile păgâne şi cele creştine, primele au fost învinse; tridentul lui Poseidon a devenit furca diavolului, pălăria ţuguiată a vraciului a fost transformată într-un simbol al vrăjitoarelor, iar pentagrama zeiţei Venus a fost etichetată ca fiind un semn al diavolului. Din păcate, şi structurile militare ale Statelor Unite au pervertit semnificaţia pentagramei, aceasta reprezentând în prezent simbolul războiului. Steaua cu cinci colţuri este desenată pe fuzelajul bombardierelor şi fixată pe epoleţii generalilor.
"Cine să-şi mai amintească de zeiţa dragostei şi a frumuseţii?!"
― Interesant. Şi poziţia cadavrului? Ce vă sugerează?
Profesorul ridică din umeri:
― Poziţia nu face decât să evidenţieze relaţia cu pentagrama şi sacrul feminin.
― Pardon? făcu Fache, încruntându-se.
― Este o replică. Repetarea unui simbol este cea mai simplă modalitate de a-i accentua semnificaţia. Jacques Saunière şi-a poziţionat propriul trup în forma unei stele cu cinci colţuri.
"Dacă o pentagramă e bună, două sunt excelente."
Căpitanul studie cele cinci colţuri reprezentate de capul şi membrele lui Saunière, după care îşi trecu din nou mâna prin părul des.
― Interesant punct de vedere! Dar nuditatea? îl întrebă după o clipă căpitanul, mârâind iritat, ca şi cum vederea trupului gol al unui bătrân i-ar fi stârnit repulsie. De ce şi-a scos hainele?
"Asta e o întrebare al naibii de bună", îşi spuse Langdon. Se întrebase şi el acelaşi lucru, încă de când văzuse fotografia. Cea mai plauzibilă explicaţie părea să fie aceea că trupul gol constituia o altă referire la Venus ― zeiţa sexualităţii. Deşi în cultura modernă asocierea dintre Venus şi uniunea fizică a celor două sexe era mult estompată, un spirit critic şi pasionat de etimologie nu putea să nu remarce relaţia dintre Venus şi semnificaţia iniţială a termenului "veneric". Profesorul hotărî însă că ar fi o mişcare mai înţeleaptă să nu mai pomenească şi de acest aspect.
― Domnule Fache, nu vă pot spune în mod clar de ce Jacques Saunière şi-a desenat simbolul acela pe abdomen sau de ce şi-a poziţionat trupul astfel. Ceea ce pot să vă spun sigur este că, pentru un om ca Saunière, pentagrama era un simbol al zeităţii feminine. Corelaţia dintre acest simbol şi sacrul feminin este bine cunoscută de cei care studiază simbolistica şi istoria artei.
― Bine. Şi faptul că şi-a folosit propriul sânge drept cerneală?
― În mod clar, nu avea altceva la dispoziţie.
Fache rămase pentru o clipă tăcut, apoi replică:
― De fapt, cred că a procedat astfel pentru ca poliţia să urmeze anumite proceduri specifice.
― Îmi pare rău, dar nu înţeleg.
― Priviţi-i mâna stângă!
Langdon studie braţul şi degetele custodelui, dar nu observă nimic deosebit. Nesigur, se învârti în jurul cadavrului, apoi se ghemui lângă el, pentru a-l vedea mai bine. Abia acum observă, surprins, că Saunière strângea în palma strângă un fel de marker cu vârful gros.
― Îl avea în mână atunci când l-am găsit, spuse Fache.
Căpitanul se apropie de o masă pliantă pe care se aflau numeroase instrumente, cabluri şi dispozitive electronice.
― După cum v-am spus, continuă căpitanul, în timp ce scotocea pe masă, am lăsat totul exact aşa cum era. Cunoaşteţi acest tip de creion?
Langdon îngenunche pentru a privi mai ândeaproape eticheta markerului: stylo de lumière noire.
Mirat, îşi ridică privirea spre Fache.
Pixul cu lumină neagră era un instrument specializat, creat iniţial pentru uzul muzeelor, al restauratorilor şi al poliţiei, pentru a face câte un semn invizibil pe diferite obiecte. Pixul scria cu o cerneală fluorescentă, necorozivă, pe bază de alcool, care devenea vizibilă numai la o sursă de lumină neagră. În zilele noastre, personalul de întreţinere din muzee avea în dotare astfel de pixuri, pentru a face semne invizibile pe ramele tablourilor ce trebuiau restaurate.
când Langdon se ridică, Fache se apropie de bec şi-l stinse. Galeria se cufundă într-un întuneric deplin.
În primele secunde, profesorul nu văzu nimic; treptat, silueta căpitanului începu să se contureze, iluminată într-un purpuriu strălucitor. În mână ţinea un fel de lanternă ce-l învăluia într-o aură violetă.
― După cum probabil ştiţi, spuse Fache, poliţia utilizează o sursă de lumină neagră pentru a căuta urme de sânge şi de alt tip la locul crimei. Aşa că vă puteţi imagina cât de surprinşi au fost atunci când...
Brusc, îşi întrerupse fraza şi îndreptă lanterna spre cadavru.
Langdon făcu un pas înapoi, şocat.
Inima începu să-i bată frenetic la vederea bizarei imagini de pe podea. Scrijelite cu litere de mână, ultimele cuvinte ale custodelui licăreau vineţii lângă cadavru. Fără a-şi putea lua ochii de la textul tremurător, în lumina lanternei profesorul simţi cum ceaţa care învăluia toate evenimentele acestei nopţi devenea tot mai groasă.
Citind mesajul încă o dată, se întoarse spre Fache:
― Ce dracu' vrea să însemne asta?
Ochii căpitanului sclipeau alburii:
― Aceasta este întrebarea, monsieur, la care trebuie să răspundeţi dumneavoastră.

Nu departe, în biroul lui Jacques Saunière, locotenentul Collet şedea aplecat asupra unei console audio aşezate pe imensul birou al custodelui. Dacă nu ţinea seama de ciudata machetă a cavalerului medieval ce părea că se holbează la el de pe colţul biroului, Collet se simţea confortabil aici. Îşi aşeză mai bine căştile pe urechi şi verifică setările sistemului de înregistrare. Totul era perfect. Microfoanele funcţionau fără greş, iar transmisia audio era cât se poate de clară.
"Le moment de vérité", glumi el, ca pentru sine.
Surâzând, închise ochii şi se lăsă pe spătarul scaunului, pentru a se delecta cu restul conversaţiei din Marea Galerie.

7

Modesta locuinţă din cadrul bisericii Saint-Sulpice se afla la etajul al doilea al lăcaşului de cult, în stânga stranei corului. Cele două cămăruţe cu pardoseală de piatră şi câteva piese de mobilier erau casa surorii Sandrine Bieil de mai bine de zece ani. Oficial, dacă întreba cineva, locuia la mânăstirea din apropiere, dar prefera totdeauna liniştea bisericii, unde îşi amenajase un sălaş confortabil, cu un pat, un telefon şi o plită electrică.
În calitatea ei de conservatrice d'affaires a bisericii, sora Sandrine avea datoria să supravegheze toate aspectele nereligioase ale activităţii bisericii ― administraţie, personal, securitatea clădirii după programul de vizitare şi asigurarea proviziilor necesare, precum vinul şi prescura de împărtăşanie.
În seara aceasta, adormită în patul ei micuţ, se trezi brusc atunci când auzi sunetul strident al telefonului. Obosită, ridica receptorul:
― Soeur Sandrine. Eglise Saint-Sulpice.
― Buna seara, soră, spuse un bărbat în franceză.
Sora Sandrine se ridică în capul oaselor. "Cât o fi ceasul?" Deşi recunoscuse glasul superiorului său, era uimită, fiindcă în cincisprezece ani, n-o sunase niciodată în timpul nopţii. Abatele era un om extraordinar de pios, care se culca în fiecare zi imediat după slujba de seară.
― Îmi cer scuze dacă te-am trezit, soră, spuse acesta pe un ton extenuat şi totodată iritat. Trebuie să-ţi cer un serviciu. Tocmai am primit un telefon de la un influent episcop american. Poate că ai auzit de el... Manuel Aringarosa.
― Cel care conduce Opus Dei?
"Fireşte că am auzit de el! Cine din Biserică n-a auzit?"
Ordinul conservator al lui Aringarosa devenise foarte puternic în ultimii ani; ascensiunea sa începuse brusc, în 1982, când Ioan Paul al II-lea ridicase, în mod neaşteptat, Opus Dei la rangul de congregaţie personală a papei, aprobând în mod oficial toate practicile sale. Evenimentul se petrecuse în acelaşi an în care secta transferase aproape un miliard de dolari în conturile Institutului pentru Activitate Religioasă din subordinea Vaticanului ― altfel spus Banca Vaticanului ― salvându-l astfel de la un iminent faliment. Urmase o a doua manevră care stârnise suspiciuni: papa îl plasase pe fondatorul Ordinului Opus Dei în fruntea listei de sanctificări, reducând obişnuita perioadă de aşteptare de la aproape un secol la numai douăzeci de ani. Sorei Sandrine i se părea cam suspectă această ascensiune bruscă, dar nu era ea omul care să discute deciziile Sfântului Scaun.
― Episcopul Aringarosa mi-a telefonat pentru a-mi solicita o favoare, reluă abatele cu nervozitate în glas. Unul dintre membrii Ordinului său se află în Paris în seara aceasta...
Când auzi neobişnuita cerere a prelatului, sora Sandrine făcu ochii mari.
― Vreţi să spuneţi că acel călugăr din Ordinul Opus Dei nu poate aştepta până mâine dimineaţa?
― Mă tem că nu. Avionul său decolează foarte devreme şi omul şi-a dorit dintotdeauna să viziteze Saint-Sulpice.
― Dar biserica este mult mai interesantă la lumina zilei! Razele soarelui filtrate prin oculus, umbrele lăsate pe cadranul solar... astea sunt lucrurile pentru care merită să vezi Saint-Sulpice!
― Soră, sunt de acord cu dumneata. Aş considera însă că mi-ai face o favoare personală dacă i-ai permite să intre în biserică în noaptea aceasta. E bine dacă ajunge acolo pe la... ora unu, să spunem? Adică peste douăzeci de minute?
Sora Sandrine se încruntă:
― Desigur. Va fi plăcerea mea!
Abatele îi mulţumi şi închise.
Nedumerită, călugăriţa mai zăbovi câteva clipe în aşternut, bucurându-se de căldura lui, încercând să-şi alunge somnul. La cei şaizeci de ani ai săi trupul nu se mai trezea atât de uşor şi de repede ca înainte, deşi telefonul primit în această seară îi pusese sângele în mişcare. Totdeauna avusese un sentiment neplăcut când auzea de Opus Dei. Pe lângă faptul că aplica neobişnuitul ritual al mortificării corporale, ordinul avea idei medievale ― pentru a folosi un termen blând ― cu privire la femei. Sora Sandrine aflase cu uluire că membrele congregaţiei erau silite să facă pe gratis curăţenie în camerele bărbaţilor, în vreme ce aceştia asistau la slujbă; în plus, ele dormeau direct pe podeaua de lemn, pe când ei aveau saltele de paie; iar, ca o penitenţă suplimentară pentru păcatul originar, femeile erau obligate să suporte "doze" mai mari de mortificare corporală. Se părea că înghiţitura pe care o luase Eva din mărul cunoaşterii era un păcat pe care femeile aveau datoria să-l ispăşească pentru vecie. Din nefericire, în vreme ce aproape toţi catolicii se aflau pe calea cea bună cu privire la respectarea drepturilor femeilor, Opus Dei alesese direcţia total opusă. Cu toate acestea, sora Sandrine nu putea nesocoti ordinele superiorilor.
Coborându-şi cu greu picioarele din pat, se ridică încet, pătrunsă de frigul ce venea din piatra rece pe care călcă. O dată cu frigul simţit, inima îi fu strânsă de o ciudată tulburare.
"Intuiţie feminină?"
În liniştea vieţii de mânăstire, sora Sandrine învăţase să-şi aline sufletul ascultând vocile acelea mititele din inima ei. În seara aceasta însă, vocile erau la fel de tăcute ca şi biserica pustie.

8

Langdon nu-şi putea lua ochii de la textul purpuriu, scrijelit pe podeaua galeriei. Ultimele cuvinte ale lui Jacques Saunière erau cel mai straniu mesaj de adio pe care şi l-ar fi putut imagina cineva:

"13-3-2-21-1-1-8-5
O, DRACONIAN DEVIL!
OH, LAME SAINT!"

Deşi n-avea nici cea mai vagă idee ce ar putea să însemne, Langdon înţelegea acum de ce credea Fache că pentagrama se referea la adorarea diavolului.
O, Draconian devil! ― "O, diavol draconic!"
Saunière le lăsase în urmă o referire literală la Satana. La fel de bizară era şi seria de numere.
― Seamănă oarecum cu un cifru numeric.
― Da, îi replică Fache. Criptografii noştri lucrează deja la el. Credem că numerele reprezintă un indiciu referitor la cel care l-a asasinat. Poate un număr de telefon sau un ciudat cod social de identificare. Dumneavoastră vi se pare că au o semnificaţie simbolică?
Langdon se uită din nou la seria de cifre, convins că ar avea nevoie de ore întregi pentru a-i desluşi înţelesul simbolic ― dacă exista vreunul. Lui i se păreau cifre alese la voia întâmplării. Era obişnuit cu progresiile simbolice care aveau un oarecare sens, dar aici totul ― pentagrama, textul, numerele ― totul părea disparat.
― Aţi afirmat mai devreme, spuse Fache, că în acest fel Saunière a intenţionat să transmită un mesaj... despre venerarea zeiţei sau ceva de genul ăsta. Vi se pare că textul se încadrează în acest context?
Profesorul ştia că întrebarea era una retorică. Bizarul mesaj nu se potrivea câtuşi de puţin cu scenariul pe care îl descrisese el, despre venerarea divinităţii feminine.
Oh, lame saint! ― "Oh, sfânt schilod!"
― Textul pare că acuză pe cineva. Nu vi se pare? întrebă căpitanul.
Langdon încercă să-şi imagineze ultimele minute de viaţă ale custodelui, singur în Marea Galerie, ştiind că urmează să moară. Părea logic.
― O acuzaţie la adresa celui care l-a ucis, probabil.
― Datoria mea, desigur, este aceea de a identifica persoana respectivă. Permiteţi-mi să vă întreb ceva, domnule Langdon: dumneavoastră, lăsând la o parte numerele, ce anume vi se pare cel mai ciudat în acest mesaj?
"Cel mai ciudat?" Un muribund se baricadase singur în galerie, îşi desenase pe burtă o pentagramă şi scrisese o acuzaţie misterioasă pe podea. Ce în toate astea nu era ciudat?
― Cuvântul "draconic"? se hazardă el, spunându-i primul lucru care-i trecu prin minte.
De altfel, era sigur că nici unui om care era în pragul morţii nu-i zbura gândul către Draco ― crudul politician din secolul al şaptelea înainte de Hristos.
― "Diavol draconic" îmi pare o exprimare ciudată, adăugă el.
― Draconic? întrebă Fache pe un ton din care răzbătea o oarecare nerăbdare. Nu cred că modul de exprimare al custodelui este problema principală aici!
Profesorul nu era sigur ce voia să spună căpitanul, însă bănuia că Draco şi cu Fache s-ar fi înţeles de minune.
― Saunière era francez, continuă căpitanul pe un ton categoric. Locuia în Paris. Şi, cu toate astea, a ales să scrie acest mesaj...
― În engleză.
Acum înţelegea la ce se referise Fache.
― Précisément. Aveţi idee de ce?
Langdon ştia că Saunière vorbea o engleză impecabilă; totuşi, n-ar fi putut spune de ce preferase bătrânul să-şi scrie ultimele cuvinte în aceasta limbă. Ridică din umeri.
Căpitanul arătă din nou spre pentagrama de pe abdomenul mortului.
― Chestia aceea nu are nimic de-a face cu venerarea diavolului? Sunteţi sigur?
În acest moment, profesorul nu mai era sigur de nimic.
― Simbolistica şi textul nu par să coincidă. Îmi pare rău că nu vă pot ajuta.
― Poate că asta va mai clarifica puţin lucrurile.
În timp ce spunea aceste cuvinte, Fache se ândepărtă de cadavru şi ridică din nou lanterna cu lumină neagră, lăsând fasciculul să acopere o suprafaţă mai mare.
Spre uimirea lui Langdon, un alt cerc tremurat apăru în jurul cadavrului. Probabil că Saunière se aşezase pe podea şi schiţase mai multe arce lungi cu pixul special, care se închideau într-un cercând complet.
Într-o fracţiune de secundă, totul deveni foarte clar:
― Omul Vitruvian! spuse el cu suflarea tăiată.
Saunière crease o replică în mărime naturală al celui mai cunoscut desen al lui Leonardo da Vinci.
Considerat în Renaştere cea mai corectă reprezentare a corpului omenesc, din punct de vedere anatomic, Omul Vitruvian a devenit un laitmotiv al culturii moderne, apărând pe afişe, postere şi tricouri în lumea întreagă. Desenul consta într-un cerc perfect în care era înscris un nud bărbătesc... cu braţele şi picioarele întinse în lateral.
Da Vinci! Langdon era uluit. Intenţia lui Saunière devenise evidentă. În ultimele clipe ale vieţii, custodele îşi scosese toate hainele şi îşi dispusese trupul într-o copie fidelă a Omului Vitruvian.
Cercul era elementul critic. Un simbol feminin al protecţiei, cercul desenat în jurul trupului gol întregea mesajul lui da Vinci ― armonia dintre masculin şi feminin. Acum apărea însă o altă întrebare: de ce dorise Saunière să imite acel desen celebru?
― Domnule Langdon, spuse Fache, nu mă ândoiesc că un om ca dumneavoastră cunoaşte atracţia lui Leonardo da Vinci către ştiinţele oculte.
Profesorul era surprins de cunoştinţele căpitanului în ceea ce-l privea pe da Vinci; pe de altă parte, aşa se explicau suspiciunile sale referitoare la venerarea diavolului. Leonardo constituise întotdeauna un subiect de studiu dificil pentru istoricii de artă, mai cu seamă pe fondul tradiţiei creştine. În ciuda geniului său vizionar, artistul fusese un homosexual declarat şi un adorator al ordinii divine a naturii, ambele plasându-l într-o poziţie de veşnic păcătos. În plus, excentricităţile sale îi conferiseră, într-adevăr, o aură demonică: da Vinci obişnuia să dezgroape cadavre pentru a studia anatomia umană; ţinea jurnale misterioase, redactate într-un ilizibil scris invers; credea că posedă secretul alchimic de transformare a plumbului în aur şi chiar că-L poate păcăli pe Dumnezeu, creând un elixir care era capabil să amâne moartea; pe de altă parte, printre invenţiile sale s-au numărat arme şi instrumente de tortură oribile pe care nimeni, înaintea lui, nu şi le-a putut imagina.
"Neînţelegerea adecvată duce la neîncredere", îşi spuse profesorul în sinea sa.
Numărul uriaş de opere de artă creştină n-a făcut decât să accentueze reputaţia de ipocrit spiritual. Acceptând sute de comenzi foarte profitabile din partea Vaticanului, Leonardo a pictat lucrări pe teme creştine nu ca pe o expresie a propriilor convingeri, ci pur şi simplu ca pe o afacere, o modalitate de a-şi asigura un trai ândestulat, luxos. Din nefericire, artistul era un farsor care se amuza adesea muşcând pe furiş mâna care îl hrănea. În multe dintre picturile sale religioase, el a introdus simboluri ascunse, câtuşi de puţin creştine ― un tribut adus propriilor sale credinţe şi un subtil bobârnac în nasul Bisericii. Langdon susţinuse odată o conferinţă la National Gallery, în Londra, cu tema: "Viaţa secretă a lui Leonardo: simbolismul păgân în arta creştină".
― Vă înţeleg îngrijorarea, răspunse, dar da Vinci nu a practicat niciodată vreo ştiinţă ocultă. Era un spirit de excepţie, mereu în conflict cu Biserica...
În timp ce rostea aceste cuvinte, o idee ciudată îi veni în minte. Privi din nou la mesajul înscris pe podea: "O, diavol draconic. Oh, sfânt schilod!"
― Aşadar? insistă Fache.
Profesorul îşi cântări cu grijă cuvintele:
― Mă gândeam că ideologia spirituală a lui Saunière era puternic înrudită cu aceea a lui da Vinci şi că amândoi erau frustraţi de faptul că Biserica a eliminat sacrul feminin din religia modernă. Poate că, imitând un celebru desen al lui Leonardo, custodele a vrut doar să exprime preocuparea lor comună referitoare la demonizarea divinităţii feminine în credinţa modernă.
Privirea lui Fache se aspri:
― Credeţi că la Biserică s-a referit Saunière atunci când a folosit expresiile "sfânt schilod" şi "diavol draconic"?
Era o explicaţie cam trasă de păr, Langdon trebuia să recunoască acest lucru şi totuşi pentagrama părea că susţine într-un anume fel aceasta idee.
― Nu vreau să spun decât că domnul Saunière şi-a petrecut întreaga viaţă studiind istoria divinităţilor feminine şi că nimeni nu a făcut mai multe eforturi pentru a şterge aceasta istorie decât Biserica Catolică. Mi se pare credibil că, în mesajul său de adio, custodele a ales să-şi exprime această dezamăgire.
― Dezamăgire?! izbucni Fache pe un ton deja ostil. Mesajul ăsta pare mai degrabă unul furios decât unul dezamăgit, nu credeţi?
Langdon ajunsese la capătul răbdării:
― Căpitane, mi-ai cerut să-ţi spun părerea mea cu privire la ce anume a încercat Saunière să transmită şi asta e tot ce pot să-ţi răspund în acest moment.
― Că totul e o acuzaţie adusă Bisericii? Fache vorbea acum printre dinţi, de parcă abia îşi mai putea descleşta maxilarele. Domnule Langdon, am văzut mulţi morţi în viaţa mea şi vreau să-ţi spun ceva: când un om e ucis de un altul, nu cred că ultimul lui gând este acela de a scrie o obscură declaraţie spirituală pe care nimeni să n-o poată înţelege. Eu zic că, în ultimele lui clipe, omul se gândeşte la un singur lucru. Vocea joasă a lui Fache şuieră prin aer ca o lamă: La vengeance. Cred că Saunière a scris aceste cuvinte pentru a ne spune cine l-a ucis.
Langdon se holbă la el:
― Dar asta n-are nici un sens!
― Nu?
― Nu! replică el, obosit şi iritat. Mi-aţi spus că Saunière a fost atacat în biroul său de cineva pe care se pare că l-a invitat chiar el acolo.
― Da.
― Aşadar, sunt îndreptăţit să cred că victima îl cunoştea pe atacator.
Căpitanul încuviinţă:
― Continuaţi, vă rog.
― Şi dacă îl cunoştea pe cel care l-a ucis, ce fel de acuzaţie este asta? Un cod numeric?! Sfinţi schilozi?! Diavoli draconici?! O pentagramă pe stomac?! Totul e prea încifrat!
Fache se încruntă, de parcă la asta nu se gândise până acum:
― S-ar putea să aveţi dreptate.
― Ţinând seama de aceste circumstanţe, continuă profesorul, cred că, dacă ar fi vrut să spună cine l-a ucis, custodele ar fi scris pur şi simplu un nume.
La auzul acestor cuvinte, pe chipul lui Fache se lăţi, pentru prima dată de când se întâlniseră, un zâmbet plin de sine:
― Précisément, spuse el. Précisément.

"Surprind un maestru în acţiune", îşi spuse locotenentul Collet în timp ce asculta în căşti vocea căpitanului Fache. Agentul ştia că reuşite şi momente ca acesta îl ridicaseră pe şeful său până în vârful ierarhiei din justiţia franceză.
"Fache izbândeşte acolo unde nimeni altul nu ândrăzneşte."
Delicata artă de a-l lua pe celălalt pe departe, cu binişorul, şi de a-l ademeni în plasa ta era de mult uitată în poliţia modernă ― un meşteşug care necesita o extraordinară încredere în propriile forţe în condiţii de presiune sporită. Puţini oameni aveau sângele rece necesar pentru acest tip de operaţiune, dar Fache părea că s-a născut cu asta în sânge; reţinerea şi răbdarea de care putea să dea dovadă erau o chestiune de instinct pentru el.
În această seară îl stăpânea doar o hotărâre fermă, de parcă arestarea criminalului ar fi fost o chestiune de ordin personal. Instruirea agenţilor săi, cu o oră în urmă, fusese neobişnuit de concisă şi de fermă. "Ştiu cine l-a ucis pe Jacques Saunière, le spusese Fache. Voi ştiţi ce aveţi de făcut. Fără greşeli în seara asta."
Şi până acum totul fusese fără greşeală.
Collet nu cunoştea încă dovezile care îl făceau pe şeful său atât de sigur, dar nu avea de gând să pună la ândoială nici o secundă instinctele Taurului. Uneori, căpitanul dădea dovadă de o intuiţie aproape supranaturală. "Dumnezeu îi şopteşte la ureche", spusese la un moment dat un agent, după o impresionantă demonstraţie a exactităţii celui de-al şaselea simţ al şefului lor. "Trebuie să recunoscând un lucru, îşi spuse Collet, dacă există un Dumnezeu, atunci Bezu Fache e, cu siguranţă, unul dintre favoriţii săi." Căpitanul participa la Sfânta Liturghie şi se spovedea cu o regularitate zeloasă ― mult mai des decât o făceau majoritatea numelor mari din dorinţa unor bune relaţii sociale. Când papa vizitase Parisul, cu câţiva ani în urmă, Fache făcuse tot posibilul pentru a fi onorat cu o audienţă. Acum, în biroul sau, trona la loc de cinste o fotografie a Taurului alături de papă.
Locotenentul îşi aminti un fapt ce i se păruse uşor ironic: una dintre rarele ieşiri în public ale căpitanului se concretizase în reacţia virulentă pe care i-o stârnise recentul scandal de pedofilie din sânul Bisericii Catolice. "Preoţii ăştia ar merita să fie spânzuraţi de două ori!" declarase Fache. "O dată pentru crima lor împotriva copiilor, şi a doua oară fiindcă au mânjit renumele Bisericii Catolice." Collet avusese strania impresie că a doua vină fusese cea care îl înfuriase mai tare pe bunul căpitan.
Întorcându-se acum la laptopul său, locotenentul se achită de cea de-a doua parte a responsabilităţilor care-i reveneau în această seară: sistemul de urmărire prin GPS. Pe monitor apăru un plan detaliat al Aripii Denon, o schemă structurală descărcată din baza de date a Biroului de Securitate a Luvrului. Parcurgând din ochi labirintul de galerii şi culoare, Collet găsi în cele din urmă ceea ce căuta.
Undeva, adânc în inima galeriei principale, clipea un punct roşu.
La marque.
Fache îşi ţinea prada din scurt în seara asta. O alegere înţeleaptă. Robert Langdon se dovedise un muşteriu pe măsură.

9

Pentru a fi sigur că discuţia sa cu domnul Langdon nu va fi întreruptă, Bezu Fache îşi închisese telefonul mobil. Din păcate, aparatul era un model scump, echipat cu linie radio dublă şi, în ciuda ordinelor sale, pe una dintre ele era acum apelat de agenţii săi.
― Capitaine?
Telefonul pârâi, ca o staţie de emisie-recepţie.
Fache scrâşni din dinţi, turbat. Nu pricepea ce ar putea fi atât de important încât să-i fie întreruptă această surveillance cachée, mai cu seamă într-un moment atât de critic.
― Un moment, vă rog, i se adresă el lui Langdon.
Apoi scoase telefonul din buzunar şi apăsă o tastă.
― Oui?
― Capitaine, un agent du Département de Cryptographie est arrivé.
Furia lui Fache dispăru într-o clipă. "Un specialist în criptografie?" Deşi nu era tocmai momentul potrivit, vestea îl bucura totuşi. După ce observase textul criptic scrijelit de Saunière pe podea, căpitanul trimisese fotografii de la locul crimei Departamentului de Criptografie, în speranţa că un specialist de acolo va descifra ce anume voise Saunière să le transmită. Iar dacă acum sosise acest om, era clar că izbutiseră să descifreze mesajul.
― Deocamdată sunt ocupat, spuse Fache în telefon, tonul lui lăsând clar să se înţeleagă că agentul depăşise o limită bine stabilită. Spune-i criptografului să mă aştepte la postul de comandă. Voi vorbi cu el după ce voi termina aici.
― Cu ea, îl corectă subalternul său. Este agentul Sophie Neveu.
"Telefonul ăsta mă amuză din ce în ce mai puţin, cu fiecare secundă care trece", îşi spuse Fache. Sophie Neveu era una dintre cele mai mari greşeli ale DCPJ. O tânără déchiffreuse din Paris care studiase criptografia în Anglia, la Royal Holloway, Sophie Neveu îi fusese aruncată lui pe cap cu doi ani în urmă, în urma politicii ministerului de a integra cât mai multe femei în poliţie. "Toate încercările astea ale ministerului de a respecta echitatea politică, susţinuse Fache, nu făceau decât să slăbească departamentul." Pe lângă faptul că nu dispuneau de forţa fizică necesară muncii în poliţie, simpla prezenţă a femeilor în cadrul forţelor de ordine mai avea şi darul de a distrage atenţia colegilor bărbaţi. Şi spre iritarea lui, Sophie Neveu avea acest nefericit dar, cu vârf şi ândesat...
La cei treizeci şi doi de ani ai ei, afişa o tenacitate ce friza obstinaţia. În plus, preferinţele vizibile pentru noile metode de decriptare învăţate în şcoala britanică îi exasperau pe mai vârstnicii ei colegi francezi. Iar pentru Fache, cel mai enervant era adevărul universal valabil că, într-un birou plin cu bărbaţi de vârstă medie, o femeie tânără şi atrăgătoare era o permanentă sursă de distragere a atenţiei de la sarcinile zilnice ale fiecăruia.
― Agentul Neveu a insistat asupra faptului că trebuie să vorbească imediat cu dumneavoastră, domnule căpitan, mai adăuga vocea de la telefon. Am încercat s-o opresc, dar a plecat deja spre Marea Galerie.
Fache făcu ochii mari:
― Sub nici o formă! Am spus foarte clar că...

Pentru o clipă, Robert Langdon avu impresia că Bezu Fache face un atacând de apoplexie. Tocmai vorbea, când maxilarul îi încremeni şi ochii i se bulbucară, gata să-i iasă din orbite. Privirea dură îi înţepenise pe ceva aflat, probabil, în spatele profesorului. Înainte de a apuca el să se întoarcă şi să vadă ce este, vocea unei femei răsună în galerie:
― Excusez-moi, messieurs!
Langdon se întoarse pe călcâie şi văzu o tânără care se apropia cu paşi mari şi mişcări agile, emanând parcă o hipnotică siguranţă de sine. Îmbrăcată într-o jachetă lungă până la genunchi, bej, şi pantaloni mulaţi negri, părea a avea în jur de treizeci de ani şi era atrăgătoare. Părul des, roşcat, îi cădea pe umeri, încadrându-i chipul blând. Spre deosebire de blondele fragile şi şterse din pozele ce decorau pereţii dormitoarelor de la Harvard, femeia asta avea un aspect sănătos şi o frumuseţe naturală ce arătau încredere în sine.
Spre surprinderea profesorului, tânăra veni direct la el şi-i întinse mâna:
― Monsieur Langdon, sunt agentul Neveu de la Departamentul de Criptografie al DCPJ, spuse ea cu un uşor accent anglo-francez. Mă bucur să vă întâlnesc!
Langdon îi strânse mâna într-a lui şi, pentru o clipă, se simţi cufundat în privirea ei adâncă. Avea ochi verzi-măslinii, limpezi şi pătrunzători.
Fache inspiră zgomotos, pregătindu-se cu siguranţă pentru o morală tăioasă.
― Căpitane, se întoarse ea brusc, fără a-i lăsa timp să deschidă gura, îmi cer scuze pentru aceasta întrerupere, dar...
― Ce n'est pas le moment! izbucni Fache.
― Am încercat sa vă contactez, continuă Sophie în engleză, din politeţe pentru Langdon. Dar aveaţi telefonul închis!
― L-am închis dintr-un motiv bine întemeiat, îi şuieră căpitanul. Acum stau de vorbă cu domnul Langdon !
― Am descifrat codul numeric, i-o trânti ea dintr-o dată.
Inima lui Langdon zvâcni. "A spart deja codul?"
Fache părea pentru moment derutat, neştiind ce să îi răspundă.
― Înainte de a vă explica însă, adăugă Sophie, am un mesaj urgent pentru domnul Langdon.
Chipul căpitanului se întunecă:
― Pentru domnul Langdon?
Ea încuviinţă şi se întoarse spre el:
― Trebuie să contactaţi imediat Ambasada Americană, domnule Langdon. Trebuie să vă transmită urgent un mesaj din Statele Unite.
Entuziasmul care-l cuprinse când auzi despre codul descifrat pieri brusc, lăsând loc unei îngrijorări evident. "Un mesaj din State'? Oare cine încearcă să mă contacteze? Doar câţiva colegi de-ai mei ştiu că mă aflam la Paris."
Arcada proeminentă a lui Fache coborâse parcă şi mai mult:
― Ambasada Americană? repetă el bănuitor. Cum au ştiut că domnul Langdon se află aici?
Sophie ridică din umeri:
― Se pare că au sunat la hotel şi recepţionerul le-a spus că domnul Langdon a fost ridicat de un agent al DCPJ.
― Şi ambasada a luat legătura cu Departamentul de Criptografie?!
― Nu, domnule! îi răspunse Sophie pe un ton ferm. Când am sunat eu la centrala telefonică a DCPJ, încercând să vă contactez pe dumneavoastră, mi-au spus că au un mesaj pentru domnul Langdon şi m-au rugat să i-l transmit dacă ajung aici.
Fache se încruntă din nou şi părea chiar mai nedumerit decât la început, dar Sophie se întorsese deja spre profesor:
― Domnule Langdon, îi spuse ea în timp ce scotea din buzunar o foaie de hârtie, acesta este numărul serviciului de mesagerie al Ambasadei Americane. Vă roagă să îi contactaţi cât mai repede posibil. În timp ce eu îi voi explica domnului căpitan ce-i cu acel cod, dumneavoastră trebuie să îi sunaţi, adăugă ea, fixându-l cu privirea.
Langdon studie hârtia. Conţinea un număr de telefon din Paris, cu un interior alături.
― Mulţumesc, îi răspunse îngrijorat. Unde găsesc un telefon?
Sophie dădu să scoată un celular din buzunar, dar Fache se postă imediat între ei. Parcă era Vezuviul în prag de erupţie. Fără a-şi lua ochii de la ea, îi întinse profesorului telefonul său:
― Linia asta e sigură, domnule Langdon! Folosiţi-o cu încredere!
Dezorientat de furia cu care căpitanul o privea şi jenat din cauza situaţiei, profesorul luă aparatul. Imediat, Fache o înşfăcă de braţ şi o trase doi metri mai departe, începând să mormăie la ea, furios. Din ce în ce mai puţin încântat de poliţistul francez, Langdon se întoarse cu spatele şi formă numărul care era scris pe foaia de hârtie.
Auzi cum sună.
O dată... de două ori... de trei ori...
În sfârşit, cineva îi răspunse. Langdon se aştepta să audă vocea operatorului de la ambasadă, dar se pomeni ascultând un mesaj înregistrat. Şi, ciudat, vocea i se părea cunoscută. Era a agentului Sophie Neveu.
― Bonjour, vous êtes bien chez Sophie Neveu. Je suis absente pour le moment, mais...
Nedumerit, profesorul se întoarse spre tânără:
― Mă scuzaţi, doamnă Neveu! Cred că mi-aţi dat...
― Nu, acela este numărul, i-o reteză ea de parcă ar fi ştiut dinainte. Ambasada are un sistem automat de preluare a mesajelor. Trebuie să formaţi un cod de acces pentru a vă asculta mesajele.
― Dar...
― Este codul acela de trei cifre de pe hârtiuţa pe care v-am dat-o.
Langdon vru să-i explice bizara eroare, dar Sophie îl străfulgeră preţ de o secundă. Ochii ei verzi îl avertizau clar: "Nu pune întrebări! Fă ce ţi-am spus!"
Uimit, Langdon formă interiorul: 454.
Vocea înregistrata a tinerei se întrerupse şi un alt glas, cu tonuri electronice, rosti în franceză: "Aveţi un mesaj nou." Dupa toate aparenţele, 454 era codul de acces prin care Sophie Neveu îşi lua propriile mesaje de pe robotul telefonic.
"Ce naiba fac, ascult mesajele femeii ăsteia?"
În receptor se auzea o bandă care se derula. În cele din urmă, se opri şi mesajul începu să curgă. Din nou, vocea era tot cea a lui Sophie Neveu. "Domnule Langdon" ― se auzi o şoaptă temătoare ― "Nu reacţiona la acest mesaj. Ascultă-l în linişte. Eşti în pericol. Urmează-mi indicaţiile cu stricteţe."

10

Silas era la volanul maşinii pe care Învăţătorul i-o pusese la dispoziţie, un Audi negru, şi admira Biserica Saint-Sulpice. Iluminate de jos de o serie de reflectoare, cele două clopotniţe se înălţau ca nişte santinele în post, care vegheau masiva clădire. De o parte şi de alta a acesteia, o mulţime de metereze întunecate ţâşneau spre cer aidoma coastelor unui monstru adormit.
"Păgânii s-au folosit de Casa Domnului pentru a ascunde cheia de boltă." Frăţia confirma în continuare legendara ei reputaţie: de înşelăciune şi disimulare. Iar acum, Silas avea să caute cheia de boltă şi să i-o înmâneze Învăţătorului, recuperând astfel ceea ce frăţia furase cu mult timp în urmă de la cei drept-credincioşi.
"Ce putere uriaşă va dobândi astfel Opus Dei!"
Parcând maşina în Piaţa Saint-Sulpice, pustie la acea oră, Silas răsuflă adânc şi încercă să-şi limpezească mintea pentru ceea ce îl aştepta. Spinarea încă îl durea de la şedinţa de mortificare corporală de mai devreme, dar durerea fizică era floare la ureche pe lângă chinurile prin care trecuse înainte ca Opus Dei să-l salveze.
Amintirile din acea vreme încă îl mai bântuiau.
"Eliberează-te de ură", îşi ordona singur. "Iartă-i pe cei care ţi-au greşit."
Privind turnurile de piatră ale bisericii, simţi iarăşi curentul acela familiar... forţa aceea care îl târa adesea înapoi în timp, încuindu-l iar în carcera primilor săi ani de viaţă. Amintirile năvăliră asupra lui aşa cum o făceau totdeauna, ca o vijelie... duhoarea verzei putrede, putoarea morţii, a urinei şi a fecalelor umane... urletele de disperare purtate de vântul aspru al Pirineilor şi hohotele chinuite ale celor bătuţi de soartă.
"Andorra"... 
Muşchii i se încleştară, puternic.
Paradoxal, în ţărişoara aceea uitată de lume dintre Spania şi Franţa, pe când tremura în celula sa şi nu-şi dorea decât să moară cât mai repede, acolo venise salvarea sa.
Pe atunci, nu-şi dăduse seama.
"Lumina venise la mult timp după tunet."
Pe vremea aceea nu-l chema Silas, dar nu-şi amintea nici ce nume îi dăduseră părinţii lui. Plecase de acasă când avea şapte ani. Tatăl beţiv, un docher mătăhălos, scârbit de venirea pe lume a unui fiu albinos, îşi bătea nevasta cu regularitate, învinuind-o pentru starea copilului. Când încerca să-i sară în apărare, băiatul era şi el bătut crunt.
Într-o noapte, după un scandal înfiorător, mama lui nu se mai ridicase de jos. Copilul îi veghease trupul fără viaţă, copleşit de vinovăţie, fiindcă îl lăsase s-o omoare.
"E vina mea!"
De parcă un demon îi pătrunsese în trup şi-i dirija mişcările, băiatul se dusese în bucătărie şi înşfăcase un cuţit de măcelar. Cu mişcările unui om nebun parcă, intrase în camera în care tatăl zăcea întins în pat, beat criţă. Fără un cuvânt, îl înjunghiase în spate. Tatăl răcnise de durere şi încercase să se ridice, dar copilul îl lovise iar şi iar, fără oprire, până ce în apartament se aşternuse liniştea.
Fugise apoi de acasă, dar străzile Marsiliei i se păruseră la fel de neprimitoare. Înfăţişarea sa neobişnuită îi alunga pe ceilalţi copii ai străzii şi băiatul se văzuse nevoit să trăiască singur, în beciul unei fabrici părăsite, mâncând peşte crud şi fructele pe care izbutea să le fure. Singurii săi prieteni erau revistele mototolite pe care le găsea prin gunoaie şi pe care învăţase sa citească. Cu timpul, crescuse şi se împlinise. Pe la doisprezece ani, un alt vagabond ― o fată care avea de două ori vârsta lui ― îl luase în râs şi încercase să-i fure mâncarea. O bătuse până ce o lăsase lată, aproape fără viaţă. Când îl ridicase, poliţia îi dăduse un ultimatum: ori pleca din Marsilia, ori ajungea la casa de corecţie.
Băiatul se mutase ceva mai jos pe coastă, la Toulon. Cu timpul, privirile compătimitoare ale celorlalţi se transformaseră în frică. Copilul devenise un tânăr puternic. Când treceau pe lângă el, îi auzea murmurând. "O stafie", şuşoteau ei, privindu-i pielea albă şi ochii măriţi de spaimă. "O stafie cu ochi roşii de drac!"
Şi chiar se simţea ca o stafie... transparentă... care plutea dintr-un port în altul.
Oamenii păreau să privească drept prin el.
La optsprezece ani, într-un alt port, pe când aştepta momentul potrivit pentru a fura o cutie de conserve de carne, îl prinseseră doi marinari. În timp ce îl băteau, le simţise duhoarea a bere, exact ca a tatălui său. Amintirile urii şi fricii se năpustiseră asupra lui ca un monstru din adâncuri. Îi frânsese atunci gâtul primului marinar, cu mâinile goale, şi numai sosirea poliţiei îl salvase pe celălalt să nu aibă aceeaşi soartă.
După două luni în lanţuri ajunsese la închisoarea din Andorra.
― Eşti alb ca o fantomă, îi strigau ceilalţi prizonieri pe când era dus spre celula lui, gol şi înfrigurat. Mira el espectro! Poate că stafia o să treacă drept prin zidurile astea!
În cei doisprezece ani care au trecut, carnea şi trupul său se uscaseră şi Silas ştia că devenise transparent.
Sunt o stafie.
Sunt imaterial.
Yo soy un espectro... pálido como un fantasma... caminando este in undo a sol as.
Într-o noapte, Stafia se trezise în urletele celorlalţi condamnaţi. Nu ştia ce forţă invizibilă zgâlţâie podeaua pe care dormea şi nici ce mână atotputernică dărâmă zidurile celulei sale, dar în clipa în care sărise în picioare, un bolovan uriaş se desprinsese din plafon şi se prăvălise exact pe locul în care dormise el. Uitându-se în sus pentru a înţelege de unde venise bolovanul, zărise gaura din tavan şi, dincolo de ea, ceva ce nu mai văzuse de zece ani... Luna.
Încă nu se oprise mişcarea pământului, că Stafia se şi avântase printr-un tunel îngust, ajunsese la capătul lui şi se rostogolise pe o coastă de deal, spre pădure. Fugise toată noaptea, mereu în jos, delirând de foame şi de extenuare.
Aproape inconştient, dimineaţa îl găsise într-un luminiş străbătut de şinele unui tren. Mergând pe urma lor, înaintase ca într-un vis. La un moment dat, văzuse un vagon de marfă gol şi se căţărase în el, pentru a se adăposti. Când se trezise, trenul mergea. "De cât timp? încotro?" În burtă simţea o durere înţepătoare. "Sunt pe moarte oare?" Dar adormise din nou. De data aceasta se trezise în strigătele şi ciomăgelile unora care îl aruncaseră jos din vagon. Plin de sânge, se furişase la marginea unui sătuc şi căutase în zadar ceva de mâncare. Într-un târziu, nemaifiind în stare să mai facă nici măcar un pas, se întinsese pe marginea drumului şi căzuse în nesimţire.
Lumina apăruse încet şi Stafia se întrebase de cât timp murise. "O zi? Trei zile?" Nu mai conta. Patul era moale ca un nor, iar în aer plutea un miros dulce, de lumânări parfumate. Iisus era acolo şi îl privea. "Sunt aici, spusese Iisus. Piatra a fost dată la o parte, iar tu te-ai născut pentru a doua oară."
Adormise din nou şi iar se trezise. Gândurile îi erau învăluite în pâclă. Nu crezuse niciodată în rai, şi totuşi Iisus îl veghea. Lângă pat apăru nişte mâncare şi Stafia o înfulecă, aproape simţind cum carnea i se şi depune pe oasele goale. Şi iarăşi adormise. Când se trezise, Iisus era tot acolo, îi zâmbea şi îi vorbea. "Eşti salvat, fiul meu. Binecuvântaţi sunt cei care-mi urmează calea."
Din nou, somn.
Un ţipăt de durere îl trezise din amorţeală. Trupul îi ţâşni din pat şi se împletici pe un hol, spre locul de unde veneau zgomotele. Intră într-o bucătărie şi văzu un ins înalt bătându-l pe unul mai mic. Fără a şti de ce, Stafia îl înhăţă pe cel mare şi-l izbi în peretele alăturat. Omul zbură prin aer. La picioarele Stafiei zăcea un tânăr în haine preoţeşti. Nasul îi era spart şi sângera. Stafia îl ridicase de jos şi-l aşezase pe o canapea.
― Îţi mulţumesc, prietene, îi spusese preotul într-o franceză greoaie. Banii din cutia milelor îi ademenesc pe hoţi. În somn vorbeai franţuzeşte; ştii şi spaniola?
Stafia clătinase din cap.
― Cum te cheamă?
Nu-şi amintea numele pe care i-l dăduseră părinţii; în minte nu avea decât poreclele obraznice cu care-l strigau paznicii de la închisoare. Preotul îi zâmbise:
― No hay problema. Pe mine mă cheamă Manuel Aringarosa. Sunt un misionar din Madrid. Am fost trimis aici ca să construiesc o biserică pentru Obra de Dios.
― Unde sunt? întrebase Stafia cu o voce care-i păruse cavernoasă.
― La Oviedo. În nordul Spaniei.
― Cum am ajuns aici?
― Cineva te-a lăsat la uşa mea. Erai bolnav. Ţi-am dat să mănânci. Eşti aici de câteva zile.
Stafia îl studiase pe tânărul său ocrotitor. De ani mulţi nu-i mai arătase cineva vreun semn de bunătate.
― Mulţumesc, părinte!
Preotul îşi dusese mâna la buza din care-i curgea sânge.
― Eu îţi sunt recunoscător, prietene!
A doua zi dimineaţă, ceaţa din mintea lui se mai risipise. În timp ce stătea în pat, privea crucifixul prins pe perete. Deşi de multă vreme religia nu mai însemna nimic pentru el, crucea aceasta parca îl mai liniştea. Când se ridicase, văzuse cu uimire o pagină de ziar pe noptieră. Articolul era în franceză şi apăruse cu o săptămână în urmă. Citise povestea şi îl cuprinsese frica. Un cutremur în munţi distrusese o închisoare şi mulţi criminali periculoşi evadaseră.
Inima începuse să-i bată nebuneşte. "Preotul ştie cine sunt!" Un sentiment pe care nu-l mai simţise de mult pusese stăpânire pe el: ruşine, vinovăţie. Însoţită de spaima că va fi prins. Sărise bruscând din pat, drept în mijlocul camerei. "Unde să fug?"
― Faptele Apostolilor, spusese o voce din prag.
Stafia se întorsese, speriată.
Tânărul preot zâmbea. Avea nasul bandajat fără pricepere şi ţinea în mână o Biblie veche.
― Am găsit una în franceză pentru tine. Am însemnat versetul.
Cu teamă, Stafia luă Biblia şi citi versetul la care se referise preotul: Faptele Apostolilor, XVI. Acolo se spunea despre un întemniţat pe nume Silas care zăcea gol şi bătut în celula sa, înălţând cântece de laudă către Domnul. Când Stafia ajunse la versetul 26, icni surprinsă:

"... Deodată, s-a făcut un mare cutremur de pământ, aşa ca s-au clătinat temeliile temniţei. Ândată s-au deschis toate uşile şi s-au dezlegat legăturile fiecăruia."

Privirile i se îndreptară către preot.
Tânărul îl întâmpină cu un surâs blajin:
― De acum înainte, prietene, dacă nu ai un alt nume, eu am să-ţi spun Silas.
Stafia înclinase capul. "Silas." Acum avea un trup şi un nume. "Numele meu e Silas."
― E vremea micului dejun, îi spusese preotul. Ai nevoie de puteri, dacă vrei să mă ajuţi să clădesc această biserică.

La şase mii de metri deasupra Mediteranei, avionul companiei Alitalia tremura pradă turbulenţelor, iar pasagerii se foiau speriaţi în scaune. Episcopul Aringarosa abia dacă observă. Gândurile îi zburaseră la viitorul Ordinului său. Nerăbdător să afle cum decurgeau lucrurile în Paris, îşi dorea să-l poată suna pe Silas. Dar nu putea, Învăţătorul avusese grijă de asta.
― Procedăm aşa pentru siguranţa ta, îi explicase Învăţătorul într-o engleză cu accent franţuzesc. Cunosc destule despre comunicaţiile electronice pentru a şti că pot fi interceptate. Rezultatele ar fi dezastruoase pentru tine.
Aringarosa ştia că are dreptate. Învăţătorul părea un om teribil de precaut. Nu-şi dezvăluise adevărata identitate şi, cu toate acestea, se dovedise demn de încredere şi de o supunere necondiţionată. La urma urmei, obţinuse, cine ştie prin ce mijloace, nişte informaţii secrete, extrem de importante. Numele celor patru membri de frunte ai frăţiei! Aceasta fusese una dintre "loviturile" care îl convinseseră pe Aringarosa că Învăţătorul era capabil să-i ofere ceea ce-i promisese.
― Am stabilit toate aranjamentele, îi spusese el. Pentru ca planul meu să reuşească, trebuie să-i permiţi lui Silas să mi se supună doar mie timp de câteva zile. Nu veţi putea vorbi între voi. Eu am să comunicând cu el printr-un mijloc sigur.
― Îl vei trata cu respect?
― Un om de credinţă merita tot ce e mai bun.
― Excelent. Atunci, înţeleg. Eu şi cu Silas nu vom mai vorbi până ce nu se va încheia totul.
― Fac toate astea pentru a vă proteja identitatea, a ta şi a lui Silas, şi investiţia mea.
― Investiţia dumitale?
― Dacă nerăbdarea de a afla cum decurg planurile noastre sfârşeşte prin a te duce la închisoare, nu vei mai putea să plăteşti ce-mi datorezi.
Episcopul surâsese:
― Uşor de înţeles. Dorinţele noastre coincid. Să-i dam drumul!
"Douăzeci de milioane de euro", îşi spuse acum Aringarosa, privind pe fereastră. În dolari, cam tot atâta. Un mizilic pentru ceva atât de puternic.
Avea încredere că Învăţătorul şi Silas vor reuşi. Banii şi credinţa erau nişte factori de convingere extrem de puternici.

11

― Une plaisanterie numérique?
Bezu Fache era livid şi se holba, nevenindu-i să creadă, la Sophie Neveu. "O glumă numerică?"
― Asta-i opinia ta profesională, că mesajul lui Saunière este un fel de farsă matematică?
"Neobrăzarea femeii ăsteia este inimaginabilă!" După ce dăduse buzna fără să-i ceară permisiunea, acum încerca să-l convingă că, în ultimele clipe ale vieţii, Saunière nu avusese ceva mai bun de făcut decât să scrie o farsă matematică!
― Codul acesta, explică Sofie într-o franceză fluentă, este de o simplitate ce frizează absurdul. Jacques Saunière şi-a dat probabil seama că vom înţelege imediat.
Apoi scoase din buzunar o bucată de hârtie şi i-o întinse căpitanului:
― Iată!
Fache se uită la hârtie.

"1-1-2-3-5-8-13-21"

― Asta e? izbucni el. Tot ce ai făcut a fost să aranjezi numerele în ordine crescătoare!
Sophie Neveu avu chiar neruşinarea să mai şi afişeze un zâmbet satisfăcut:
― Exact.
Vocea lui Fache scăzu până la un mârâit gutural:
― Agent Neveu, habar n-am unde vrei să ajungi cu asta, dar îţi sugerez să-mi dai cât mai repede o explicaţie.
Îi aruncă o privire neliniştită lui Langdon, care stătea ceva mai departe, cu telefonul lipit de ureche, probabil ascultându-şi mesajul de la Ambasada Americană. După expresia întipărită pe figura lui, îşi dădea seama că omul primise veşti proaste.
― Căpitane, replică Sophie pe un ton insolent, şirul de numere la care vă uitaţi este una dintre cele mai celebre progresii matematice din istorie.
Fache habar nu avea că existau progresii matematice considerate celebre şi, în nici un caz, nu aprecia tonul pe care i se vorbise:
― Este Şirul lui Fibonacci, declară ea. O progresie în care fiecare termen este egal cu suma celor doi termeni precedenţi.
Căpitanul studie numerele. Într-adevăr, fiecare termen era suma celor doi anteriori, dar el, unul, nu pricepea ce legătură are asta cu moartea lui Saunière.
― Matematicianul Leonardo Fibonacci a descoperit această succesiune de numere în secolul al XIII-lea. Evident, nu poate fi o simplă coincidenţă faptul că toate numerele pe care Saunière le-a scris pe podea fac parte din această celebră serie.
Fache o privi lung pe tânăra femeie câteva momente.
― Bine, dacă nu e o coincidenţă, poate ai vrea să-mi spui de ce a ales Saunière să facă una ca asta. Ce-a vrut să spună? Ce înseamnă chestia asta?
Sophie ridică din umeri:
― Absolut nimic. Tocmai asta e! Nu-i decât o glumă criptografică, simplistă. E acelaşi lucru cu a lua cuvintele unei poezii celebre şi a le amesteca ca să vezi dacă cineva recunoaşte care-i legătura dintre ele.
Fache făcu un pas în faţă şi se aplecă; faţa lui era doar la câţiva centimetri de chipul ei:
― Sper din tot sufletul că mai ai şi o altă explicaţie, mult mai plauzibilă decât asta!
Chipul blând al lui Sophie deveni îngheţat, de parcă ar fi fost de piatră:
― Căpitane, ţinând seama de miza serii acesteia, credeam că o să te bucuri să afli că Saunière juca, poate, un joc cu dumneata. Se pare însă că m-am înşelat. Îl voi informa pe directorul Departamentului de Criptografie că nu mai ai nevoie de serviciile noastre.
Cu acestea, se răsuci pe călcâie şi porni pe coridorul pe care venise.
Încremenit, Fache o privi cum dispare în întuneric. "Şi-a ieşit oare din minţi? În seara asta, Sophie Neveu a dat o nouă definiţie pentru le suicide professionnel."
Se întoarse apoi către Langdon, care stătea tot cu telefonul la ureche şi părea chiar mai îngrijorat decât înainte, ascultând atent mesajul de acasă. Ambasada SUA! Bezu Fache dispreţuia multe lucruri în viaţă... dar puţine îi stârneau o furie atât de oarbă precum Ambasada SUA.
De multe ori se certase cu ambasadorul în legătură cu diverse probleme comune ― majoritatea erau chestiuni de aplicare a legilor franceze cetăţenilor americani aflaţi în vizita în Franţa. Aproape zilnic, DCPJ aresta studenţi americani pentru posesie de droguri, oameni de afaceri care apelau la serviciile unor prostituate minore, turişti care furaseră sau aveau un comportament huliganic. Din punct de vedere legal, Ambasada SUA putea interveni pentru extrădarea vinovaţilor în ţara de origine, unde primeau nimic mai mult decât o palmă dojenitoare peste mână.
Şi, bineînţeles, întotdeauna ambasada îşi exercita acest drept.
L'émasculation de la Police Judiciaire, obişnuia căpitanul să spună. În Paris Match apăruse recent o caricatură care-l înfăţişa pe Fache în chip de câine poliţist, încercând să muşte un infractor american, dar incapabil să ajungă la el, fiindcă era ţinut în lanţ de Ambasada SUA.
"Ei bine, nu şi astă-seară, hotărâse Fache. Miza e prea mare de data asta."
Robert Langdon închisese deja telefonul şi părea epuizat.
― S-a întâmplat ceva?
Cu mişcări încete, profesorul făcu semn din cap că da.
"Veşti rele de acasă", intui căpitanul când îşi luă telefonul înapoi şi văzu broboanele de sudoare de pe fruntea lui.
― Un accident, bâigui Langdon, privindu-l cu o expresie ciudată. Un prieten... Trebuie să iau primul avion spre casă în dimineaţa asta.
Fache nu se ândoia că emoţia de pe chipul profesorului era autentică, şi totuşi parcă mai era ceva, o teamă vagă, care începuse bruscând să licărească în ochii americanului.
― Îmi pare rău, îi spuse, privindu-l atent. Vreţi să vă aşezaţi puţin jos?
Şi-i făcu semn spre una dintre banchetele din mijlocul galeriei.
Langdon încuviinţă din cap absent şi făcu vreo câţiva paşi spre banchetă. Apoi se opri, şi cu fiecare clipă care trecea părea tot mai nedumerit:
― De fapt, cred că aş vrea să merg la toaletă.
Întârzierea asta nu-i era pe plac şi căpitanul îşi reţinu o înjurătură:
― La toaletă... Desigur. Să luăm o pauză de câteva minute, spuse el cu glas tare şi făcu un semn spre capătul culoarului, în direcţia din care veniseră. Toaletele sunt aproape de biroul custodelui.
Langdon ezită, apoi arătă în cealaltă direcţie, spre capătul Marii Galerii:
― Cred că există o toaletă mult mai aproape în partea aceea.
Fache îşi dădu seama că are dreptate: chiar în capătul Marii Galerii se aflau două toalete.
― Să vă însoţesc?
Profesorul pornise deja şi clătină din cap fără a se mai întoarce:
― Nu e nevoie. Cred că vreau să rămân câteva clipe singur.
Căpitanul nu era tocmai fericit de ideea că americanul avea să se plimbe de unul singur pe culoar, dar ştia că singura ieşire din Marea Galerie se afla în celălalt capăt ― grilajul pe sub care intraseră. Reglementările de pază şi protecţie împotriva incendiilor impuneau existenţa mai multor ieşiri de urgenţă într-un spaţiu atât de vast ca acesta, însă toate ieşirile fuseseră blocate automat atunci când Saunière declanşase sistemul de securitate. Sistemul fusese reactivat între timp, deblocând ieşirile, dar asta nu avea oricum nici o importanţă, fiindcă, la simpla deschidere a oricărei uşi exterioare, s-ar fi declanşat alarma de incendiu şi, în plus, toate ieşirile erau păzite de agenţi DCPJ. Langdon nu avea cum să plece fără ştirea căpitanului.
― Trebuie să mă întorc pentru un moment în biroul custodelui. Când sunteţi gata, vă rog să veniţi direct acolo, domnule Langdon. Mai avem încă multe de discutat.
Profesorul schiţă cu mâna un semn de încuviinţare şi apoi dispăru în întuneric.
Fache porni furios în direcţia opusă. Ajunse la grilaj, trecu pe dedesubt, străbătu coridorul şi dădu buzna în centrul de comandă din biroul lui Saunière:
― Cine i-a dat lui Sophie Neveu permisiunea de a intra în această clădire?
― Le-a spus oamenilor de afară că a descifrat codul, răspunse Collet.
― Şi acum unde e?
― Păi, nu e cu dumneavoastră?
― A plecat!
Fache scoase capul, se uită pe culoarul întunecat şi cercetă zona. Probabil că Sophie nu mai avusese chef să se oprească şi să stea la discuţii cu ceilalţi agenţi. Pentru o clipă, se gândi să ia legătura cu băieţii de jos şi să le ceară s-o oprească şi s-o aducă înapoi, înainte să apuce să iasă din clădire. Dar se răzgândi; orgoliul lui rănit putea să mai aştepte. Şi aşa pierduse destulă vreme în seara asta.
"Mă răfuiesc eu cu agentul Neveu mai târziu", îşi spuse el, fiindcă abia aştepta s-o concedieze.
Luându-şi gândul de la Sophie, rămase o clipă cu ochii aţintiţi asupra cavalerului de pe biroul custodelui, apoi se răsuci spre Collet:
― L-ai localizat?
Locotenentul îi făcu semn că da şi întoarse laptopul spre Fache. Punctul roşu era uşor vizibil pe planul schematic al etajului, clipind ritmic într-o încăpere în dreptul căreia stătea scris: toilettes PUBLIQUES.
― Bun! spuse Fache aprinzându-şi o ţigară şi ieşind pe culoar. Trebuie să dau un telefon. Ai grijă ca Langdon să nu zburde şi prin alte încăperi decât toaleta!

12

Robert Langdon îşi simţea capul ca un stup de albine. Mesajul lui Sophie îi zbârnâia neîncetat în minte. La capătul coridorului, plăcuţele cu simbolul arhicunoscut al toaletelor îl ghidară printr-un labirint de panouri cu reproduceri după maeştri italieni, menite să ascundă vederii cămăruţele cu destinaţie intimă.
Găsind-o pe cea pentru bărbaţi, intră şi aprinse lumina.
Nu era nimeni.
Se apropie de chiuvetă şi îşi stropi faţa cu puţină apă, încercând să-şi alunge tulburarea. Luminile fluorescente se reflectau în faianţa de pe pereţi şi te orbeau, iar aerul mirosea a amoniac. În timp ce se ştergea cu un prosop de hârtie, uşa se deschise în spatele lui, scârţâind.
Sophie Neveu intră, ochii ei verzi licărind speriaţi:
― Slavă Domnului că ai venit! Nu avem prea mult timp.
Langdon rămase lângă chiuvetă şi privea uluit la agentul DCPJ, Sophie Neveu. Cu doar câteva minute în urmă, îi ascultase mesajul telefonic şi-şi spusese că femeia trebuie să fie nebună. Şi totuşi, cu cât asculta, cu atât i se părea că totul căpăta un sens. "Nu reacţiona la acest mesaj. Ascultă-mă şi păstrează-ţi calmul. Eşti în pericol. Urmează-mi indicaţiile cu stricteţe." Neştiind ce să creadă, hotărâse să procedeze exact aşa cum îi sugerase Sophie. Îi spusese lui Fache că mesajul se referea la un prieten rănit de acasă, din State, şi apoi ceruse să meargă la toaleta de la capătul Marii Galerii.
Iar acum Sophie stătea în faţa lui, gâfâind după turul de forţă pe care-l făcuse pentru a ajunge aici. În lumina fluorescentă, Langdon observă cu surprindere că aerul ei ferm radia, de fapt, de pe un chip cu trăsături fine, delicat conturate. Numai privirile îi erau directe şi întregul ansamblu amintea de un portret complex de Renoir... voalat şi totodată perfect conturat, cu o fermitate ce nu-şi pierduse însă aura misterioasă.
― Am vrut să te previn, domnule Langdon, începu ea răsuflând încă sacadat, că te afli sous surveillance cachée ― "sub observaţie ascunsă".
Între pereţii placaţi cu faianţă, vocea ei suna a gol.
― Dar... de ce?
Tânăra îi oferise deja o explicaţie la telefon, dar voia s-o mai audă o dată, din gura ei.
― Fiindcă, răspunse făcând un pas spre el, principalul suspect al lui Fache în această crimă eşti dumneata.
Langdon se pregătise sufleteşte pentru aceste cuvinte şi totuşi, când le auzi, i s-au părut din nou culmea ridicolului. După spusele lui Sophie, fusese solicitat de Poliţia Franceză nu în calitate de specialist în simbolistică, ci, mai degrabă, ca suspect, neştiind că acum este ţinta uneia dintre tehnicile favorite de anchetare a DCPJ ― surveillance cachée, o strategie iscusită prin care poliţia invita politicos suspectul la locul crimei şi îl intervieva în speranţa că acesta se va pierde cu firea la un moment dat şi se va incrimina singur, din greşeală.
― Caută în buzunarul sacoului şi vei găsi dovada că eşti supravegheat, îi spuse Sophie.
Langdon se simţea din ce în ce mai tulburat. "Să caut în buzunar?"
Suna mai degrabă ca un trucând ieftin, de bâlci.
― Uită-te!
Total dezorientat, Langdon îşi duse mâna la buzunarul stâng al sacoului, cel pe care nu-l folosea niciodată. Pipăi, dar nu găsi nimic. "Dar ce naiba te-ai fi aşteptat să găseşti?!" Poate că, la urma urmei, Sophie Neveu era sărită de pe fix. Apoi degetele lui dădură peste ceva neaşteptat. Mic şi dur. Prinse obiectul cu degetele, îl scoase din buzunar şi îl privi înmărmurit. Era un disc metalic, care semănă cu un nasture, de mărimea unei baterii de ceas. Nu-l mai văzuse niciodată până acum.
― Ce naiba...?
― Dispozitivul de localizare prin GPS, îi explică Sophie. Îşi transmite continuu poziţia către un satelit, pe care DCPJ îl monitorizează. Noi folosim datele pentru a identifica locul în care se află o persoană. Are o precizie de până la jumătate de metru, în orice loc de pe glob. Ţi-au pus o lesă electronică, domnule Langdon! Agentul care te-a luat de la hotel ţi-a strecurat dispozitivul în buzunar înainte de a ieşi din cameră.
Acum îşi amintea... făcuse un duş rapid, se îmbrăcase, iar agentul DCPJ îi ţinuse, politicos, haina când plecaseră.
― E rece afară, domnule Langdon, îi spusese omul. Primăvara în Paris nu e la fel de caldă ca în şansonete.
Iar el îi mulţumise şi-şi îmbrăcase sacoul.
Ochii verzi ai lui Sophie îl priveau neclintiţi:
― Nu ţi-am spus în mesaj despre dispozitivul de urmărire fiindcă nu voiam să duci mâna la buzunar de faţă cu Fache. Aşa, habar nu are că l-ai descoperit!
Langdon nu ştia ce ar putea să îi răspundă.
― Te supraveghează prin GPS fiindcă le e teamă că ai putea fugi. De fapt, speră că vei fugi; aşa n-ai face decât să le confirmi bănuielile.
― Dar de ce naiba aş fugi?! Doar sunt nevinovat!
― Fache crede altceva!
Furios, Langdon se apropie de coşul de gunoi, pregătindu-se să arunce discul metalic.
― Nu! Sophie îl prinse de braţ şi îl opri: Lasă-l în buzunar! Dacă-l arunci, semnalul nu va mai indica nici o mişcare şi îşi vor da seama că l-ai descoperit. Unicul motiv pentru care Fache te-a lăsat singur este acela că poate şti în orice moment unde te afli. Dacă bănuieşte că ai descoperit ce are el de gând...
Fără să-şi termine fraza, luă dispozitivul din mâna lui şi i-l strecură din nou în buzunar:
― Lasă discul aici! Cel puţin pentru moment!
Profesorul era de-a dreptul bulversat:
― Cum mama dracului poate Fache să creadă că eu l-am ucis pe Jacques Saunière?!
― Are nişte motive foarte întemeiate pentru a te bănui. Există o dovadă pe care nu ai văzut-o încă; Fache a avut grijă s-o ascundă bine.
Langdon nu mai putea decât s-o privească, buimac.
― Îţi aminteşti de cele trei rânduri de text pe care Saunière le-a scris pe podea?
Înclină din cap în semn ca da; cifrele şi cuvintele îi rămăseseră vii în minte.
Vocea lui Sophie deveni o şoaptă intensă:
― Din păcate, căpitanul nu ţi-a arătat tot mesajul. Iniţial, a existat şi un al patrulea rând, pe care Fache l-a fotografiat şi apoi l-a şters, înainte de sosirea dumitale.
Langdon ştia că cerneala solubilă a unui pix cu lumină neagră putea fi uşor ştearsă, dar nu-şi imagina pentru ce ar fi distrus Fache o astfel de dovadă.
― Pe ultimul rând al mesajului se afla ceva ce dumneata nu trebuia să vezi. Cel puţin nu înainte de a încheia el interogatoriul.
Şi, cu aceste cuvinte, Sophie scoase din buzunarul jachetei sale o copie a unei fotografii şi începu s-o despăturească.
― Fache a transmis ceva mai devreme imagini de la locul crimei către Departamentul de Criptografie, în speranţa că vom putea descifra mesajul lui Saunière. Aceasta este fotografia mesajului complet, spuse ea dându-i copia.
Uluit, Langdon privi imaginea. În centrul ei, mesajul scris pe podeaua de parchet ieşea clar în evidenţă. Cel de-al patrulea rând îl izbi ca un baros, drept în plex:

"13-3-2-21-1-1-8-5
O, DRACONIAN DEVIL!
OH, LAME SAINT!
P.S. GĂSEŞTE-L PE ROBERT LANGDON"

13

Preţ de câteva secunde, Langdon nu reuşi să-şi ia ochii de la fotografie. "P.S. găseşte-l pe Robert Langdon." Simţea cum podeaua se clatină sub picioarele lui. "Saunière a lăsat un post-scriptum cu numele meu?!" Oricât şi-ar fi stors creierii, nu putea pricepe de ce.
― Acum înţelegi, îl întrebă Sophie, făcându-i semn cu ochiul să se grăbească, de ce te-a adus Fache aici în noaptea asta şi de ce eşti principalul lui suspect?
Singurul lucru pe care-l înţelegea profesorul în clipa asta era motivul pentru care rânjise căpitanul atât de încântat atunci când Langdon îi sugerase că Saunière şi-ar fi acuzat asasinul direct, scriindu-i numele.
"Găseşte-l pe Robert Langdon."
― De ce a scris Saunière una ca asta? întrebă el, mai mult furios decât nedumerit. Pentru ce aş fi vrut eu să-l ucid pe custodele Muzeului Luvru?
― Fache nu a descoperit încă motivul, dar a înregistrat toată discuţia voastră din această seară, în speranţa că va descoperi ceva.
Langdon vru să îi răspundă, dar nu reuşi să scoată nici un sunet.
― Are asupra lui un microfon miniatural, îi explică tânăra, conectat la un transmiţător din buzunar, care trimite semnalul către postul de comandă.
― E imposibil! Am un alibi! După seminar, m-am întors direct la hotel. Puteţi întreba la recepţie.
― Au întrebat deja. Li s-a spus că ai cerut cheia de la recepţie la ora zece şi jumătate. Din păcate, crima s-a petrecut aproape de unsprezece. Puteai foarte uşor să ieşi din cameră pe furiş.
― E o nebunie! Fache nu are nici o dovadă!
Ochii lui Sophie se măriră brusc.
"Nici o dovadă?!"
― Domnule Langdon, numele dumitale e scris pe podea, lângă cadavru, iar Saunière şi-a notat în agendă că urma să aveţi o întrevedere aproximativ în jurul orei la care a fost comisă crima. Fache are suficiente dovezi pentru a te aresta şi interoga.
Dintr-o dată, Langdon îşi spuse că are nevoie de un avocat:
― N-am făcut-o eu.
Sophie oftă:
― Aici nu suntem la un show de la televiziune american, domnule profesor. În Franţa, legea acordă protecţie poliţiei, nu criminalilor. Din nefericire, în acest caz trebuie să ţinem seama şi de presă. Jacques Saunière era o personalitate bine cunoscută şi ândrăgită în Paris, iar asasinarea lui va fi mâine ştirea zilei. Fache va fi nevoit să dea imediat o declaraţie şi va face o impresie mult mai bună dacă va putea spune că a reţinut deja un suspect. Indiferent dacă eşti sau nu vinovat, vei fi ţinut în arestul DCPJ până ce-şi vor da seama cine l-a omorât, de fapt.
Nici un animal în cuşcă nu s-ar fi simţit atât de încolţit cum era el acum.
― De ce-mi spui mie toate astea?
― Fiindcă, domnule Langdon, cred că eşti nevinovat!
Sophie privi pentru o clipă în lături, apoi îl fixă din nou cu ochii ei verzi:
― Şi fiindcă, în parte, e vina mea că acum ai probleme.
― Poftim? Din vina dumitale a încercat Saunière să-mi însceneze chestia asta?
― El n-a încercat să-ţi însceneze nimic. A fost doar o greşeală. Mesajul acela de pe podea îmi era adresat mie.
Profesorul avu nevoie de câteva momente bune pentru a înţelege noua informaţie:
― Cum adică?
― Mesajul nu era pentru poliţişti. Saunière l-a scris pentru mine. Cred că a fost silit să facă totul într-un timp atât de scurt, încât nu şi-a dat seama ce va crede poliţia. Codul acela numeric e lipsit de sens. L-a scris doar ca să se asigure că anchetatorii vor apela la Departamentul de Criptografie, astfel încât eu să pot afla cât mai repede ce i s-a întâmplat.
Langdon simţea cum i se înmoaie picioarele. Încă nu se hotărâse dacă domnişoara Sophie Neveu era sau nu sărită de pe fix, dar cel puţin acum înţelegea de ce voia să-l ajute. "P.S. găseşte-l pe Robert Langdon." Femeia era de părere că Saunière îi lăsase un mesaj criptic în care îi cerea să-l găsească pe el.
― Dar de ce crezi că mesajul îţi era adresat?
― Omul Vitruvian, replica ea. Desenul acela a fost dintotdeauna preferatul meu dintre operele lui da Vinci. În seara asta l-a folosit ca să-mi atragă atenţia.
― Stai puţin! Vrei să spui, cu alte cuvinte, că Saunière îţi ştia preferinţele în materie de artă?
Ea încuviinţă.
― Îmi pare rău. Probabil că totul ţi se pare aiurea. Dar eu şi Jacques Saunière...
Cuvintele îi pieriseră pe buze. O tristeţe adâncă părea că a cuprins-o, ca o suferinţă din trecut care acum răzbătuse la suprafaţă. După toate aparenţele, Sophie şi custodele avuseseră o relaţie specială. Langdon îi studie chipul preţ de câteva clipe; ştia că, în Franţa, bărbaţii vârstnici au adesea amante tinere. Chiar şi aşa, pe Sophie Neveu nu şi-o putea imagina ca pe o "femeie întreţinută".
― Ne-am certat acum zece ani, îi explică ea în şoaptă, şi de atunci aproape că nu ne-am mai vorbit. În seara asta, când la departament a sosit vestea că a fost asasinat şi am văzut imaginile cu trupul lui şi cu textul de pe podea, am înţeles că a vrut să-mi transmită mie un mesaj.
― Din cauza Omului Vitruvian?
― Da. Şi a literelor P.S.
― Post-scriptum?
Ea clătină din cap.
― P.S. sunt iniţialele mele.
― Dar numele dumitale e Sophie Neveu!
Şi îşi întoarse privirea în altă parte.
― P. S. vine de la numele de alint pe care mi-l dăduse atunci când locuiam împreună. Roşind uşor, adăuga: înseamnă Princesse Sophie.
Langdon rămase mut.
― Pare prostesc, ştiu. Dar asta s-a întâmplat cu ani în urmă. Pe atunci, eram un copil.
― L-ai cunoscut pe Saunière în adolescenţă?!
― Chiar foarte bine, răspunse ea şi ochii i se umeziră. Jacques Saunière a fost bunicul meu.

14

― Unde naiba e Langdon? întreba Fache suflând ultimul fum de ţigară şi revenind în centrul de comandă.
― Tot la toaletă, domnule!
Căpitanul mormăi:
― Văd că nu se grăbeşte deloc!
Locotenentul Collet îi simţea privirea aţintită peste umărul său asupra punctului roşu de pe monitor şi aproape că auzea cum i se învârt rotiţele în cap. Probabil că-şi stăpânea cu greu impulsul de a se duce imediat după Langdon. În mod ideal, suspectului i se lăsa toată libertatea şi tot răgazul de care avea nevoie, pentru a-i conferi un fals sentiment de securitate. Americanul trebuia să se întoarcă aici din propria voinţă. Totuşi, trecuseră aproape zece minute. "Prea mult."
― Se poate să-şi fi dat deja seama? întreba Fache.
Collet clătină din cap:
― Înregistrăm încă mici deplasări ale dispozitivului în încăpere; evident, discul se află tot în buzunarul lui. Poate că se simte rău. Dacă ar fi găsit dispozitivul, l-ar fi aruncat până acum şi ar fi încercat să fugă.
Fache se uită din nou la ceas:
― Bine.
Dar îngrijorarea persista. Toată seara căpitanul fusese agitat şi neobişnuit de preocupat. De obicei detaşat şi calm când lucra sub presiune, acum părea implicat emoţional, de parcă toată povestea asta ar fi fost pentru el o problemă personală.
"Deloc surprinzător", îşi spuse Collet. "Căpitanul are nevoie disperată de arestarea asta." De curând, atât guvernul, cât şi presa criticaseră deschis metodele agresive pe care le folosea Bezu Fache, permanentele lui conflicte cu nenumăratele ambasade şi uriaşa depăşire a bugetului pentru achiziţionarea noilor tehnologii. În noaptea asta, arestarea răsunătoare a unui american ar fi închis multe guri rău-voitoare şi i-ar fi adus un nou mandat, până la apropiata pensionare. "Şi numai Dumnezeu ştie câtă nevoie are de pensie", cugetă Collet mai departe. Pasiunea lui pentru tehnologiile avansate îl costase mult atât în plan profesional, cât şi personal. Se spunea că Fache îşi investise economiile de-o viaţă în explozia tehnologică de acum câţiva ani şi că pierduse aproape chiar şi cămaşa de pe el. Iar Fache e un tip care poartă numai cămăşi din cele mai fine!
Dar, deocamdată, mai era suficient timp. Întreruperea cauzată de Sophie Neveu, deşi inoportună, fusese doar o neplăcere minoră. Femeia plecase acum, iar Fache mai avea încă mulţi aşi în mânecă. Încă nu-i spusese americanului că victima scrisese pe podea numele lui. "P.S. găseşte-l pe Robert Langdon." Reacţia omului la aflarea acestei veşti era o privelişte ce nu trebuia ratată sub nici o formă.
― Căpitane! îl strigă unul dintre agenţi. Cred că ar trebui să preluaţi dumneavoastră apelul acesta.
Şi-i întinse receptorul, privindu-l cu un aer îngrijorat:
― Cine e?
― Directorul Departamentului de Criptografie.
― Şi?
― E în legătură cu Sophie Neveu, domnule. Se pare că e ceva în neregulă.

15

Venise vremea.
Silas se simţea în deplinătatea forţelor când coborî din Audi. Briza nopţii de primăvară îi flutură sutana largă. "În aer suflă vânt de schimbare." Ştia că sarcina care îl aştepta necesita mai degrabă fineţe decât forţă, aşa că îşi lăsă arma în maşină ― un Heckler and Koch USP 40 cu treisprezece gloanţe, pe care i-l dăduse Învăţătorul.
"Un instrument al morţii nu are ce căuta în Casa Domnului."
Piaţa din jurul bisericii era pustie la ora aceasta, singurele suflete de pe strada fiind două prostituate minore, care-şi expuneau farmecele în folosul turiştilor nocturni. Trupurile lor fragede îi stârniră un freamăt familiar în vintre. Coapsa i se încordă instinctiv, iar brâul cilice îi pătrunse mai adâncând în picior.
Pofta carnală se evaporă instantaneu. Se împlineau zece ani de când Silas îşi refuzase orice mângâiere sexuală, fie ea şi autoadministrată. Aşa cerea Calea. Sacrificase multe pentru Opus Dei, dar primise şi mai multe în schimb. Jurământul de celibat şi renunţarea la toate bunurile sale pământeşti erau o nimica toată. Ţinând seama de sărăcia în care crescuse şi de ororile sexuale pe care le ândurase în închisoare, starea de acum era o binecuvântare.
Acum revenea în Franţa pentru prima dată după ce fusese arestat şi închis în Andorra şi avea impresia că pământul natal îl pune la un fel de încercare, trezindu-i amintiri încărcate de violenţă. "Te-ai născut a doua oară", îşi repetă el. Datoria lui faţă de Dumnezeu îi impusese azi să comită păcatul uciderii, iar acesta era un sacrificiu pe care ştia că va trebui să-l ţină închis în sufletul său pentru vecie.
"Măsura credinţei tale este măsura durerii pe care o poţi ândura", îi spusese Învăţătorul. Durerea nu-i era deloc necunoscută şi se simţea dornic să se dovedească demn în faţa Învăţătorului ― cel care îl asigurase că datoria de care trebuia să se achite în aceasta seară îi fusese ordonată de o putere foarte înaltă.
― Hago la obra de Dios, şopti Silas, apropiindu-se de intrarea în biserică.
Intrând în umbra porticului, trase adânc aer în piept. Abia acum îşi dădea seama ce anume îl aştepta înăuntru şi ce avea de făcut acolo.
"Cheia de boltă. Ea ne va duce către ţelul final."
Îşi ridică pumnul alburiu şi bătu de trei ori în uşă.
Câteva clipe mai târziu, tăblia masivă din lemn începu să se mişte.

16

Sophie se întrebă cât timp îi va trebui lui Fache ca să-şi dea seama că ea nu a părăsit muzeul. Când îl văzu pe Langdon atât de copleşit, nu mai era sigură că procedase bine chemându-l aici.
"Dar ce altceva aş fi putut să fac?"
În minte îi reveni trupul bunicului ei, gol şi întins pe podea. Fusese o vreme când el era totul pentru ea; în seara asta, constată însă cu surprindere că nu simţea pentru bătrânul mort decât o vagă tristeţe. Jacques Saunière devenise un străin pentru ea; relaţia dintre ei pierise într-o clipă, într-o noapte de martie, pe când ea avea douăzeci şi doi de ani. Acum zece ani, Sophie se reîntorsese de la universitatea din Anglia cu câteva zile mai devreme şi, din greşeală, dăduse peste bunicul ei implicat în ceva ce, cu siguranţă, nu fusese destinat ochilor ei. O imagine pe care mintea ei nu putea sa o conceapă nici măcar azi, după atâta timp.
"Dacă n-aş fi văzut cu ochii mei..."
Prea şocată şi jenată pentru a mai putea suporta încercările pline de durere ale bunicului ei de a-i explica, se mutase imediat, îşi luase banii pe care izbutise să-i economisească şi îşi închiriase un mic apartament împreună cu câţiva colegi. Îşi jurase atunci că nu va vorbi niciodată, cu nimeni, despre ceea ce văzuse. Bunicul făcuse încercări disperate de a o contacta, îi trimisese scrisori şi vederi, în care o implora să se întâlnească pentru a-i putea explica. "Să-i explice... Cum?!" O singură dată îi răspunsese ― interzicându-i s-o mai caute sau să încerce s-o întâlnească în public; îi era teamă că explicaţiile ar putea fi mai îngrozitoare chiar decât incidentul în sine.
Deşi părea de necrezut, Saunière nu a renunţat nici o secundă, aşa că acum, într-un sertar al dulapului, Sophie avea un teanc de scrisori nedeschise, pe care bătrânul i le trimisese pe parcursul unui deceniu întreg. Ce-i drept, nu-i nesocotise niciodată cererea şi nu-i telefonase.
"Până în după-amiaza asta."
― Sophie?
Vocea lui sunase straniu de îmbătrânită pe banda magnetică a robotului.
― Ţi-am respectat dorinţele atâta amar de vreme... şi mă doare că te sun acum, dar trebuie să-ţi vorbesc. S-a întâmplat ceva cumplit.
În bucătăria apartamentului ei din Paris, Sophie tremura uşor pentru că îi auzea vocea din nou, după atâţia ani. Un val de amintiri dragi din copilărie o copleşiseră.
― Sophie, te rog, ascultă-mă.
Îi vorbea în engleză, aşa cum făcuse totdeauna. "Exersează franceza la şcoală. Acasă exersăm engleza."
― Nu poţi fi supărată la nesfârşit. Nu ai citit scrisorile pe care ţi le-am trimis în toţi anii ăştia? Încă nu ai înţeles? Trebuie să vorbim imediat. Te rog, împlineşte-i bunicului tău această unică rugăminte. Sună-mă la Luvru. Imediat. Cred că pe amândoi ne paşte un mare pericol.
Sophie se uită uimită la robotul telefonic. "Un mare pericol?" Ce tot vorbea el acolo?
― Prinţesă... Vocea bunicului se frânse copleşită de o emoţie pe care ea n-o putea identifica: Ştiu că ţi-am ascuns unele lucruri şi ştiu că din cauza asta ţi-am pierdut dragostea. Dar am făcut-o pentru siguranţa ta. Acum însă trebuie să ştii adevărul. Te rog, trebuie să-ţi spun adevărul despre familia ta.
Brusc, inima începuse să-i bată nebuneşte. "Familia mea?" Părinţii îi muriseră când avea doar patru ani. Maşina lor se prăbuşise de pe un pod în apele unui râu învolburat. Tot atunci pieriseră bunica şi fratele ei mai mic, astfel că într-o clipă, întreaga ei familie dispăruse de pe faţa pământului. O cutie plină cu articole de ziar îi confirma şi azi acest lucru.
Cuvintele bătrânului îi stârniseră un neaşteptat dor, de mult uitat. "Familia mea!" Fragmente din visul care îi bântuise numeroase nopţi din copilărie îi reveniră acum în minte: "Familia mea trăieşte! Şi se întorcând toţi acasă!" Dar, la fel ca în vis, imaginile se destrămară.
"Familia ta a murit, Sophie, nu se va mai întoarce niciodată."
― Sophie, insistă bunicul ei la telefon, am aşteptat ani de zile pentru a-ţi spune acest lucru. Am aşteptat momentul potrivit, dar acum nu mai avem timp. Sună-mă la Luvru! Imediat ce primeşti mesajul! Eu am să aştept aici toată noaptea. Sunt atât de multe lucruri pe care trebuie să le afli!
Şi mesajul se încheiase.
Sophie rămăsese tăcută şi tremură minute întregi. Analizând din toate unghiurile spusele bunicului ei, o singură posibilitate părea logică, iar adevăratul motiv devenise, pentru ea, evident.
Era un truc.
Bunicul ei voia cu disperare s-o vadă şi era dispus sa încerce orice. Iar acest lucru nu putea decât să-i sporească ei dezgustul. Poate că era bolnav, pe moarte, şi hotărâse să se folosească de orice şiretlic pentru a o convinge să-l viziteze pentru ultima dată. Dacă aşa stăteau lucrurile, făcuse o alegere înţeleaptă.
"Familia mea."
Acum, în toaleta bărbaţilor din Muzeul Luvru, mai auzea încă vocea bunicului ei în mesajul primit cu câteva ore în urmă: "Sophie, cred că pe amândoi ne paşte un mare pericol. Sună-mă!"
Nu-l sunase şi nici nu avusese de gând s-o facă. Acum nu mai era însă la fel de sceptică. Bunicul ei zăcea mort, asasinat în muzeul pe care-l credea al lui. Şi scrisese pe podea un cod.
Un cod pentru ea. De acest lucru era cât se poate de sigură.
Deşi nu putea descifra mesajul, nu avea ândoieli că natura lui criptică era încă o dovadă că textul i se adresa ei. Pasiunea şi talentul ei pentru criptografie erau rezultatul convieţuirii cu Jacques Saunière ― el însuşi un fanatic al codurilor secrete, al cuvintelor încrucişate şi al enigmelor. "Câte duminici am petrecut amândoi rezolvând anagramele şi rebusurile din reviste?!"
La vârsta de doisprezece ani, Sophie putea dezlega singură careul din Le Monde, iar bunicul o "avansase" la rebusuri în limba engleză, jocuri matematice şi coduri cifrate. Fetiţa nu se mai sătura de ele. În cele din urmă, îşi transformase pasiunea în profesie, devenind criptograf angajat al Poliţiei Judiciare.
În noaptea asta, profesionistul din ea nu putea să nu remarce eficacitatea cu care bunicul ei folosise un cod simplu pentru a uni doi oameni total necunoscuţi ― Sophie Neveu şi Robert Langdon.
Întrebarea era însă de ce.
Din nefericire, privirea rătăcită a lui Langdon demonstra clar că el habar n-avea pentru ce îi unise bunicul ei. Aşa că ea continuă să-l preseze:
― Aveai planificată o întâlnire cu bunicul meu. Despre ce urma să discutaţi?
Americanul o privea cu o nedumerire evidentă:
― Secretara lui a stabilit întrevederea şi nu mi-a dat nici un amănunt, iar eu nu am întrebat. Am presupus că a auzit despre conferinţa mea care avea ca temă iconografia păgână în catedralele franceze, că este interesat de subiect şi că i-ar plăcea să ne întâlnim la un pahar pentru a sta de vorbă.
Sophie nu credea o boabă din toată povestea. Firul era prea subţire. Bunicul ei ştia despre iconografia păgână mai multe decât oricine altcineva. În plus, era un om foarte retras, nicidecum predispus la taclale cu un profesor american oarecare ― dacă nu avea un motiv bine întemeiat.
Sophie trase adânc aer în piept şi continuă:
― Bunicul m-a sunat astăzi după-amiază şi mi-a spus că şi eu, şi el suntem în mare pericol. Chestia asta îţi spune ceva?
Ochii lui albaştri se întunecară:
― Nu, însă, ţinând seama de cele întâmplate...
Ea înclină din cap. Ţinând seama de evenimentele din decursul acestei nopţi, ar fi trebuit să fie într-o ureche pentru a nu se teme. Brusc lipsită de puteri, se apropie de ferestruica din capătul încăperii şi privi afară prin reţeaua de fire electrice de alarmă încastrate în sticlă. Erau destul de sus ― la cel puţin doisprezece metri înălţime.
Oftă şi îşi îndreptă privirea spre marea de acoperişuri a Parisului. Spre stânga, dincolo de panglica Senei, se înălţa silueta iluminată a Turnului Eiffel. Drept în faţă era Arcul de Triumf. Iar spre dreapta, chiar în vârful colinei Montmartre, cupola delicată a Bisericii Sacre-Coeur lucea în lumina lunii.
Aici, la extremitatea vestică a Aripii Denon, artera care străbătea Place du Carrousel de la nord la sud trecea chiar pe sub zidurile Luvrului, fiind despărţită de ele de un trotuar îngust. În stradă, obişnuitele camioane de marfă aşteptau somnolente la semafor, iar lui Sophie i se părea că licărul luminilor de poziţie clipea batjocoritor.
― Nu ştiu ce să spun, răsună vocea lui Langdon în spatele ei. E clar că bunicul tău a încercat să ne spună ceva. Îmi pare rău că nu te pot ajuta mai mult.
Sophie se întoarse spre el, mişcată de regretul sincer ce răzbătea din glasul lui. Chiar şi în situaţia dificilă în care se afla, tot ar fi vrut s-o ajute. "Fire de profesor", îşi spuse ea, amintindu-şi cele citite în dosarul alcătuit de DCPJ. "Universitar care nu are linişte atunci când nu înţelege ceva. Cel puţin avem asta în comun."
Aşa cum îi cerea profesia, Sophie îşi câştiga existenţa căutând o semnificaţie în date aparent lipsite de sens. În noaptea asta intuia că Robert Langdon ― conştient sau nu ― deţinea nişte informaţii de care ea nu se putea lipsi. "Prinţesă Sophie, găseşte-l pe Robert Langdon." Mesajul bunicului ei n-ar fi putut fi mai clar decât atât. Dar avea nevoie de mai mult timp alături de el ― timp pentru a se gândi, timp pentru a descifra împreună acest mister. Din păcate însă, timpul era foarte scurt. Ridicându-şi privirea spre Langdon, apelă la unica abordare la care se putea gândi acum:
― Bezu Fache te va aresta din clipă-n clipă. Pot să te scot de aici, din muzeu! Dar trebuie să acţionăm imediat!
Langdon făcu ochii mari:
― Vrei să fug?!
― E cel mai deştept lucru pe care poţi să-l faci. Dacă-i oferi căpitanului şansa să te aresteze acum, vei petrece săptămâni bune într-o închisoare franceză, în vreme ce DCPJ şi Ambasada Americană se vor "război" sub a cui jurisdicţie să fii judecat. Dar, dacă reuşim să ieşim de aici şi ajungem la ambasadă, Guvernul American îţi va apăra drepturile până când vom reuşi să demonstrăm că nu ai nici un amestec în crima asta.
Profesorul nu părea deloc convins:
― Las-o baltă! Fache are oameni înarmaţi la fiecare ieşire. Chiar dacă am scăpa fără să fim împuşcaţi, fuga nu m-ar face decât să par într-adevăr vinovat. Trebuie să-i spui lui Fache că mesajul de pe podea îţi este adresat ţie şi că numele meu scris acolo nu constituie o acuzaţie.
― I-o voi spune, replică Sophie vorbind foarte repede, dar numai după ce vei fi la adăpost, în cadrul ambasadei. Clădirea se află la nici doi kilometri de aici şi maşina mea e parcată chiar la intrarea în muzeu. A-l înfrunta pe Fache aici este mult prea riscant! Nu înţelegi? Omul şi-a pus în cap să demonstreze în noaptea asta că eşti vinovat. Singurul motiv pentru care nu te-a arestat încă este că a vrut să te ţină sub observaţie, în speranţa că vei face ceva care să-i confirme bănuielile.
― Exact. Adică să fug!
Telefonul mobil din buzunarul ei începu să sune. "Fache, probabil", îşi spuse ea şi-l închise.
― Domnule Langdon, trebuie să mai întreb un singur lucru.
"Şi viitorul tău depinde de răspunsul pe care mi-l vei da", adăugă Sophie în sinea ei, apoi continuă cu glas tare:
― Textul de pe podea nu dovedeşte, în mod evident, că eşti vinovat; totuşi, Fache a spus echipei noastre că este sigur de vinovăţia dumitale. Crezi că mai există şi un alt motiv care să-i confere o asemenea certitudine?
Langdon rămase pe gânduri timp de câteva secunde:
― Nu-mi trece prin minte nici unul.
Sophie răsuflă uşurată. "Ceea ce înseamnă că Fache minte." De ce ― habar nu avea, dar nici nu mai conta acum. Important era faptul că Bezu Fache ţinea morţiş să-l bage după gratii pe Langdon în noaptea asta, cu orice preţ. Sophie, pe de altă parte, avea nevoie de american pentru planurile ei, iar din această dilemă nu exista decât o singură ieşire.
"Trebuie să-l duc pe Langdon la Ambasada Americană."
Răsucindu-se spre ferestruică, privi prin ţesătura de fire încastrate în sticlă. Dacă ar sări de aici, de la doisprezece metri înălţime, americanul s-ar alege cu câteva oase rupte. Cel puţin.
Totuşi, decizia era luată.
Robert Langdon avea să evadeze din muzeu, fie că voia, fie că nu.

17

― Cum adică nu răspunde?! întrebă Fache, nevenindu-i să creadă. Ai sunat pe mobil, da? Ştiu că-l are la ea.
De câteva minute locotenentul Collet tot încerca să dea de Sophie.
― Poate că i s-a descărcat acumulatorul. Sau poate că şi-a închis mobilul.
Fache se întunecase la faţă după ce vorbise la telefon cu directorul Departamentului de Criptografie. După ce pusese receptorul în furcă, venise în faţa lui Collet şi-i ceruse să-i facă legătura cu agentul Neveu. Cum acesta nu reuşise, căpitanul se plimba acum de colo, colo ca un leu în cuşcă.
― De ce au sunat cei de la Criptografie? ândrăzni să-l întrebe Collet.
― Să ne spună că n-au găsit nici o referire la diavoli draconici şi la sfinţi schilozi.
― Atâta tot?
― Nu; au adăugat că numerele constituie un şir Fibonacci şi că, după părerea lor, nu au nici o semnificaţie.
Locotenentul îl privi derutat:
― Dar o trimiseseră deja pe Neveu să ne spună toate astea!
Fache clătină din cap:
― Nu, n-au trimis-o ei pe Neveu.
― Poftim?!
― După spusele directorului, la ordinele mele le-a cerut tuturor membrilor echipei sale să studieze imaginile trimise de noi. Când a sosit la birou, agentul Neveu a luat codul şi una dintre fotografiile lui Saunière, după care a plecat fără un cuvânt. Directorul a mai adăugat că purtarea ei nu i s-a părut ieşită din comun; fiindcă era firesc să se simtă afectată.
― Afectată?! Dar n-a mai văzut până acum fotografii ale vreunui cadavru?
Fache tăcu pentru o clipă:
― Eu n-am ştiut acest lucru, şi se pare că nici directorul ei n-a ştiut, până ce un coleg nu i-a spus că, aparent, Sophie Neveu este nepoata lui Jacques Saunière.
Collet rămase fără cuvinte.
― Directorul mai zicea că femeia nu i-a pomenit niciodată despre Saunière şi el bănuieşte că a păstrat secretul pentru că, probabil, nu voia să fie tratată preferenţial datorită bunicului ei celebru.
"Aşadar, nu-i de mirare că a fost afectată când a văzut fotografiile. Ce coincidenţă nefericită!" îşi spuse Collet, "ca o tânără să fie solicitată să descifreze un cod scris de o rudă care tocmai a fost asasinată. Cu toate acestea, comportarea ei e lipsită de sens!"
― Dar femeia a recunoscut numerele acelea ca fiind un şir Fibonacci, fiindcă a venit aici şi ne-a spus-o. Nu înţeleg de ce a plecat de la birou fără să spună cuiva că a descifrat codul.
De fapt, Collet nu îşi putea imaginea decât un singur scenariu care putea să explice acest comportament straniu: Saunière scrisese pe podea un cod numeric în speranţa că Fache va apela la criptografi pentru a-l descifra şi, deci, o va implica şi pe nepoata lui. Cât despre gestul mesajului, intenţionase victima să comunice în acest fel cu agentul Neveu? Şi dacă da, ce anume spunea mesajul? Şi care era rolul lui Langdon aici?
Înainte ca locotenentul să mai poată cugeta la scenariul său, în liniştea muzeului răsună deodată o alarmă. Sunetul părea că vine din interiorul Marii Galerii.
― Alarmă! strigă unul dintre agenţi, studiind la repezeală imaginile primite pe monitor. Grande Galerie! Toilettes Messieurs!
Fache urlă spre Collet:
― Unde-i Langdon?
― Tot la toaletă! îi răspunse locotenentul şi îi arătă punctuleţul roşu ce clipea continuu pe ecranul laptopului său. Probabil că a spart fereastra!
Collet ştia că Langdon nu putea ajunge prea departe. Deşi regulile de protecţie împotriva incendiilor impuneau ca toate ferestrele situate la peste cincisprezece metri înălţime, în clădirile publice, să fie uşor de spart, o săritură de la etajul al doilea al Luvrului fără ajutorul unei scări însemna sinucidere curată. În plus, lângă extremitatea vestică a Aripii Denon nu existau copaci sau iarbă care să amortizeze şocul căderii. Sub fereastra toaletei, cele două benzi intens circulate ale străzii se aflau la doar doi metri de zidul clădirii.
― Dumnezeule! exclamă locotenentul, cu ochii la ecran. Langdon se apropie de fereastră!
Fache pornise deja. Smulgându-şi revolverul Manurhin MR-93 din suportul de sub braţ, năvăli pe culoar.
Pe ecranul computerului, punctul roşu ajunse la pervaz şi apoi făcu o mişcare cu totul neaşteptată: ieşi dincolo de perimetrul clădirii.
"Ce naiba se întâmplă acolo?! se întrebă Collet. A încălecat americanul pe pervaz sau...?"
― Iisu...!
Locotenentul sări drept în picioare. Punctul roşu ţâşni în afara zidului. Păru că rămâne în aer o frântură de secundă, apoi încremeni brusc, la aproape zece metri în afara Luvrului.
Bâjbâind cu mâinile pe butoane, Collet accesă o hartă a Parisului şi recalibră sistemul GPS. Focaliză şi identifică locaţia exactă a semnalului.
Nu se mai mişca.
Zăcea neclintit, în mijlocul pieţei.
Langdon sărise!

18

Fache străbătea în fugă Marea Galerie, în vreme ce vocea lui Collet bubuia prin staţia radio, acoperind sunetul ândepărtat al alarmei:
― A sărit! Văd semnalul afară, în Place du Carrousel! A sărit pe fereastra toaletei! Şi nu mai mişcă! Iisuse, cred că Langdon s-a sinucis!
Fache auzea cuvintele, dar nu putea să le priceapă şi sensul. Sub paşii săi, culoarul părea că nu se mai sfârşeşte. Trecând pe lângă cadavrul lui Saunière, privi drept înainte, spre capătul Aripii Denon, unde se vedeau panourile despărţitoare. Alarma se auzea mai tare acum:
― Stai! urlă Collet. Se mişcă! Dumnezeule, e în viaţă! Langdon se mişcă!
Fache alerga în continuare, înjurând la fiecare pas pe care-l făcea.
― Se mişcă mai repede acum! strigă Collet. Străbate piaţa. Dar... a prins viteză! Se deplasează prea repede!
Ajuns la panourile despărţitoare, căpitanul trecu printre ele, zări uşa toaletei şi se repezi în ea. Vocea locotenentului abia se mai auzea prin staţie vuietul alarmei.
― Probabil că e într-o maşină! Cred că e într-o maşină! Nu pot să...
Cuvintele lui Collet se pierdură în urletul alarmei, când Fache se năpusti în toaletă, cu arma pregătită. Îşi miji ochii în lumina aspră şi cercetă încăperea.
Cabinele erau goale. Nu era nimeni înăuntru. Privirea îi zbură la fereastra făcută ţăndări. Alergă acolo şi privi în jos. Nici urmă de Langdon. Cine ar fi riscat o cascadorie ca asta?! Dacă ar fi sărit de la o asemenea înălţime, nu-ncape ândoială că ar fi fost rănit serios.
Alarma se opri, în sfârşit, şi vocea lui Collet se auzi din nou în staţie:
― ...Se deplasează spre sud... mai repede... trece Sena pe Pont du Carrousel!
Fache se întoarse spre stânga. Unicul vehicul de pe Pont du Carrousel era un camion uriaş cu remorcă dublă, care se ândepărta de Luvru, spre sud. Una dintre remorcile deschise era acoperită cu o prelată de vinilin, asemănătoare cu un hamac uriaş. Căpitanul se simţi scuturat de un fior. Cu numai câteva clipe în urmă, camionul acela aşteptase, probabil, la semafor, chiar sub fereastra toaletei.
"A riscat ca un nebun", îşi spuse. Langdon nu avusese de unde să ştie ce se află sub prelată; dacă erau piese de oţel? Sau ciment? Sau chiar gunoi? Un salt de la doisprezece metri înălţime? "Fusese o nebunie!"
― Punctul roşu coteşte! strigă Collet. Virează la dreapta pe Pont des Saints-Pères!
Da, camionul care traversase podul încetinise acum şi cotea la dreapta, pe Pont des Saints-Pères. "Asta e!", îşi spuse Fache. Uluit, privi cum camionul dispare după colţ. Collet luase deja legătura cu agenţii din exterior, trimiţându-i în afara Luvrului şi ordonându-le maşinilor de patrulare să pornească în urmărirea camionului, a cărui poziţie în traficând o urmărea pe monitor.
Fache ştia că acum totul se sfârşise. Oamenii lui urmau să înconjoare camionul în numai câteva minute; Langdon nu avea unde să mai dispară.
Punându-şi arma la loc, ieşi din toaletă şi-i ceru lui Collet prin staţie:
― Adu-mi maşina! Vreau să fiu de faţă când îl arestam!
Şi, în vreme ce se înapoia în fugă prin Marea Galerie, se întrebă dacă profesorul supravieţuise căderii.
Oricum, nu mai conta.
"Langdon a fugit. E vinovat ca însuşi Iuda."

La numai cincisprezece metri de toaletă, Langdon şi Sophie stăteau ascunşi în întuneric, lipiţi de unul dintre panourile ce despărţeau toaleta de restul galeriei. Abia avuseseră timp să se facă nevăzuţi înainte ca Fache să se năpustească pe lângă ei, cu arma în mână.
Ultimele şaizeci de secunde se scurseseră ca o furtună, greu de înţeles.
Langdon stătea lângă chiuvetă, refuzând să fugă din cauza unei crime pe care n-o comisese, când Sophie începuse să studieze fereastra şi firele alarmei electronice încastrate în sticlă. Apoi privise jos, în stradă, de parcă ar fi măsurat înălţimea.
― Cu puţină precizie, vei putea ieşi de aici, îi spusese ea.
"Precizie?" Nedumerit, se uitase şi el în jos, pe fereastră. În stradă, un enorm camion cu două remorci se apropia de semaforul aflat chiar sub fereastră. Remorcile erau acoperite cu o prelată albastră de vinilin, care acoperea încărcătura. Langdon spera din tot sufletul că Sophie nu se gândea la ceea ce credea el că-i trece prin minte:
― Sophie, în nici un caz n-am să sar...
― Scoate dispozitivul de localizare.
Năuc, dusese mâna la buzunar şi pipăise după micul disc metalic. Sophie i-l luase din mână, se apropiase cu el de chiuvetă şi, alegând o bucată mare de săpun, pusese discul deasupra şi îl presase bine cu un deget, înfundându-l în interior. Apoi netezise săpunul până ce astupase gaura, închizând astfel discul înăuntru, şi i-l întinsese lui Langdon.
Fără a-i oferi vreo explicaţie, scosese de sub chiuveta un coş metalic de gunoi şi, înainte ca el să poată protesta, se repezise la fereastră, ţinând coşul în faţă, ca pe un berbece. Izbit drept în mijloc, geamul zburase prefăcut în ţăndări.
Alarma începuse să urle în aceeaşi clipă, asurzitoare.
― Dă-mi săpunul! îi strigase ea, încercând să acopere sunetul înnebunitor.
Profesorul i-l întinsese.
Privind prin fereastra spartă, ochise camionul ce aştepta la semafor. Ţinta era suficient de mare ― o prelată întinsă, nemişcată ― şi se afla la nici trei metri de zidul muzeului. Trăgând adânc aer în piept, Sophie azvârlise săpunul cu tot cu dispozitivul de localizare în noapte.
Proiectilul aterizase pe marginea prelatei şi alunecase dedesubt, printre mărfuri, chiar în clipa în care lumina semaforului se schimbase.
― Felicitări, îi spusese ea, trăgându-l de mânecă spre uşă. Tocmai ai evadat din Luvru.
Ieşind în fugă, izbutiseră să se ascundă în întuneric exact când Fache dădea buzna în toaletă cu arma în mână.

Acum, alarma se oprise şi Langdon auzea deja sirenele maşinilor de poliţie care se ândepărtau de muzeu. Un exod poliţienesc. Fache plecase şi el la fel de grăbit. În urma lui, Marea Galerie rămăsese pustie.
― Există o scară de incendiu cam la cincizeci de metri mai sus, pe culoar, îi spuse Sophie. Poliţia a părăsit zona, aşa că putem să ieşim şi noi de aici.
Langdon hotărî să nu mai rostească nici un cuvânt, toată noaptea; Sophie Neveu era, clar, mult mai deşteaptă decât el.

19

Se spune că Biserica Saint-Sulpice este clădirea pariziană cu cea mai ciudată istorie. Construit pe ruinele unui vechi templu închinat zeiţei egiptene Isis, locaşul are un plan arhitectural care îl copiază până la centimetru pe cel al catedralei Notre-Dame. Aici au fost botezaţi marchizul de Sade şi Baudelaire şi tot aici s-a căsătorit Victor Hugo. Seminarul de alături are un trecut bine documentat, cât se poate de neortodox, fiind odinioară locul clandestin de întrunire a unei serii întregi de societăţi secrete.
În noaptea aceasta însă, interiorul cavernos al bisericii era tăcut ca un mormânt, unicul semn de viaţă fiind parfumul slab de tămâie ce încă mai persista după slujba de seară. Când îl conduse în sanctuar, Silas sesiză o oarecare tulburare în atitudinea surorii Sandrine. Acest lucru nu i se părea însă deloc surprinzător, se obişnuise deja cu jena pe care o simţeau oamenii faţă de el.
― Sunteţi american, spuse ea.
― Francez prin naştere. Mi-am simţit chemarea în Spania şi acum studiez în Statele Unite.
Sora Sandrine îşi plecă fruntea; era o femeie micuţă de stătură, cu priviri blânde:
― Şi n-aţi văzut niciodată Saint-Sulpice?
― Îmi dau seama că şi acesta este un păcat.
― Biserica e mult mai frumoasa la lumina zilei.
― Sunt convins. Vă sunt însă recunoscător că îmi oferiţi ocazia de a o vizita acum.
― Abatele mi-a solicitat acest lucru. Se vede că aveţi prieteni sus-puşi.
"Habar n-ai tu!" îşi spuse Silas.
Urmând-o pe sora Sandrine spre altar, nu putea să nu fie surprins de austeritatea lăcaşului. Spre deosebire de Notre-Dame, cu ale ei fresce viu colorate, lemnăria şi decoraţiunile poleite ale altarului, Saint-Sulpice avea un aspect rece şi sever, amintind prin severitatea sa de catedralele ascetice ale Spaniei. Lipsa decoraţiunilor conferea parcă interiorului o lărgime suplimentară şi, privind spre arcele zvelte ale plafonului boltit, Silas îşi imagină că se află sub chila unei uriaşe corăbii.
"O imagine potrivită", îşi spuse. Corabia frăţiei avea să fie răsturnată şi să se scufunde pentru totdeauna. Nerăbdător să treacă la lucru, îşi dorea ca sora Sandrine să-l lase singur mai repede. Era o femeie scundă şi subţire, de care ar fi putut scăpa uşor, dar jurase să nu folosească forţa decât în caz de absolută necesitate. "Este o slujitoare a Domnului şi nu e vina ei că frăţia a ales aceasta biserică pentru a ascunde cheia de boltă. Nu trebuie să plătească ea pentru păcatele altora."
― Îmi pare râu, soră, fiindcă ai fost deranjată din somn pentru mine.
― Ba deloc. Vă aflaţi în Paris pentru scurt timp şi ar fi fost păcat să rataţi Saint-Sulpice. Ce anume vă interesează mai mult, arhitectura sau istoria bisericii?
― De fapt, soră, interesele mele sunt mai degrabă de ordin spiritual.
Călugăriţa izbucni într-un râs uşor, plăcut:
― Asta se înţelege de la sine. Dar mă întrebam cu ce să începem turul de vizitare.
Silas îşi aţinti privirile asupra altarului:
― Nu-i nevoie de un tur. Aţi fost mai mult decât amabilă. De aici mă descurc singur.
― Dar nu mă deranjează deloc, replică ea. La urma urmei, tot m-am trezit.
Silas se opri. Ajunseseră la primele strane, la nici cincisprezece metri de altar. Se răsuci postându-şi trupul masiv drept în faţa femeii şi simţi cum se crispează atunci când văzu ochii săi roşii.
― Sper să nu fiu prea nepoliticos, soră, dar nu sunt obişnuit să intru într-o Casă a Domnului şi să mă plimb, pur şi simplu, prin ea. V-ar deranja dacă aş rămâne puţin timp singur, pentru a mă ruga înainte de a admira arhitectura?
Sora Sandrine ezită:
― Oh, desigur. Vă voi aştepta în spate, lângă intrare.
Silas puse o mână grea pe umărul ei şi o privi drept în ochi:
― Soră, mă simt şi aşa vinovat fiindcă v-am trezit din somn. A vă cere să mai rămâneţi cu mine acum ar fi prea mult. Vă rog să vă întoarceţi în camera dumneavoastră. Voi vizita biserica singur şi apoi voi pleca!
Călugăriţa nu părea tocmai convinsă:
― Sunteţi sigur că nu vă veţi simţi singur?
― Câtuşi de puţin. Rugăciunea este o bucurie ce trebuie trăită în singurătate.
― Cum doriţi!
Silas îşi luă palma de pe umărul ei:
― Somn uşor, soră! Domnul fie cu tine.
― Şi cu tine, răspunse ea şi se îndreptă spre scări. Vă rog să închideţi bine uşile când ieşiţi!
― Voi avea grijă.
Silas o privi cum urcă scările până ce dispăru. Apoi se întoarse şi îngenunche lângă prima strană; brâul cilice îi pătrunse mai adâncând în carne.
"Doamne, Ţie îţi închin munca aceasta pe care o împlinesc azi..."
Ghemuită în umbra balconului ce străjuia altarul, sora Sandrine privea tăcută printre barele balustradei. Temerile bruşte ce-i cuprinseră sufletul în clipa în care îl văzuse pe călugăr îngenuncheat o îngrijorau. Pentru o clipă, se întrebă dacă nu cumva vizitatorul acesta misterios era duşmanul despre care fusese prevenită; poate că în aceasta seară va trebui să ducă la ândeplinire ordinele ce-i fuseseră date cu atât de mult timp în urmă. Aşa că hotărî să rămână acolo, în întuneric, şi să urmărească fiecare mişcare a călugărului.

20

După ce ieşiră din umbră, Langdon şi Sophie se îndreptară cu paşi repezi spre scara de incendiu. Profesorul avea impresia că încearcă să asambleze un uriaş puzzle pe dibuite. Cel mai recent aspect al misterului cu care se confrunta era unul extrem de tulburător: "Un căpitan al Poliţiei Judiciare încearcă să-mi pună în cârcă o crimă."
― Ce crezi, şopti el, nu cumva Fache o fi scris mesajul acela pe podea?
Sophie nici măcar nu se întoarse:
― Imposibil!
Langdon nu era chiar atât de sigur:
― Pare al naibii de hotărât să mă scoată pe mine vinovat. Poate a crezut că, scriindu-mi numele pe podea, ar avea mai mulţi sorţi de reuşită.
― Şirul lui Fibonacci? Post-scriptumul? Tot simbolismul lui Leonardo da Vinci şi al divinităţii feminine? Nu, sigur este mâna bunicului meu!
Langdon ştia că are dreptate. Simbolurile tuturor acestor indicii se legau perfect ― pentagrama, Omul Vitruvian, da Vinci, zeiţa şi chiar Şirul Fibonacci. "O serie coerentă de simboluri", aşa cum ar numi-o iconografii. Extrem de unitară.
― Şi faptul că m-a sunat în după-amiaza asta..., adăugă Sophie, spunându-mi că trebuie să-mi dezvăluie ceva. Sunt sigură că mesajul scris pe podea a fost un ultim efort din partea lui pentru a-mi comunica mie ceva important, ceva ce el şi-a închipuit că mă vei ajuta să înţeleg.
Langdon se încruntă. "O, diavol draconic! Oh, sfânt schilod!" Şi-ar fi dorit să înţeleagă mesajul, atât pentru binele lui Sophie, cât şi pentru al său. Situaţia se înrăutăţise de când văzuse el prima dată textul scris pe podea. Falsa lui evadare pe fereastra toaletei nu avea să-l facă deloc mai drag în ochii lui Fache; de fapt, avea mari ândoieli că Poliţia Franceză va gusta umorul urmăririi şi arestării unei bucăţi de săpun.
― Nu mai avem mult până la scară, îi spuse Sophie.
― Crezi că ar fi posibil ca în şirul acela de numere să fie ascunsă Cheia pentru a înţelege restul mesajului?
Profesorul lucrase odată la o serie de manuscrise ale lui Bacon ce conţineau un cifru epigrafic în care anumite rânduri constituiau indicii pentru descifrarea întregului cod.
― M-am gândit toată noaptea la numerele acelea. Sume, produse, rapoarte... nu văd nimic, nici o idee. Din punct de vedere matematic, sunt aranjate la întâmplare. O aiureală criptografică.
― Şi totuşi, fac parte din Şirul lui Fibonacci. Nu poate fi o simplă coincidenţă!
― Nici nu este. Faptul că a scris numerele astea a fost doar o altă modalitate prin care bunicul a încercat să-mi comunice mie ceva ― la fel ca folosirea limbii engleze pentru scrierea mesajului, ca poziţionarea propriului trup în forma schiţei mele preferate ori ca desenarea unei pentagrame pe abdomen. Toate au avut rolul de a-mi atrage atenţia.
― Pentagrama are o semnificaţie aparte pentru tine?
― Da. Nu am apucat să-ţi spun, dar era un simbol aparte pentru mine şi pentru bunicul, când eram copil. Obişnuiam să ne jucăm Tarot şi cartea mea indicatoare era totdeauna una din seria pentagramelor. Sunt sigură că bunicul măsluia cărţile, dar pentagrama a ajuns cu timpul să fie mica noastră glumă.
Langdon simţi un fior. Obişnuiau să joace Tarot?! Acest joc medieval de origine aparent italiană avea o încărcătură atât de mare de simbolism eretic ascuns, încât Langdon îi dedicase un capitol întreg din cartea pe care o pregătea. Cele douăzeci şi două de cărţi principale ale jocului aveau nume ca The Female Pope, The Empress sau The Star. Iniţial, Tarotul fusese conceput ca un mijloc secret de diseminare a ideologiilor interzise de Biserică; în prezent, trăsăturile sale mistice fuseseră preluate şi exploatate de ghicitoarele moderne.
"Arcana indicatoare a divinităţii feminine în Tarot este pentagrama", îşi spuse Langdon, dându-şi seama că, dacă Saunière obişnuia să măsluiască jocul pentru ca nepoata lui să se distreze mai bine, pentagrama constituia, într-adevăr, o glumă potrivită între ei.
Ajunseră la scara de incendiu şi Sophie trase uşor de uşă. Nu se declanşă nici o alarmă; doar uşile care dădeau spre exterior erau conectate. Coborâră în viteză treptele înguste, spre parter.
― Bunicul tău, spuse Langdon străduindu-se să ţină pasul cu ea, când ţi-a povestit despre pentagramă, a pomenit ceva despre venerarea Zeiţei sau despre resentimentele Bisericii Catolice?
Sophie clătina din cap:
― Pe mine mă interesa mai degrabă partea matematică ― proporţia divină, numărul phi, Şirul Fibonacci ― chestii de genul ăsta.
Langdon o privi surprins:
― Ţi-a povestit bunicul tău despre numărul phi?!
― Fireşte! Proporţia divină sau numărul de aur. De fapt, adăugă ea cu o expresie poznaşă, obişnuia să glumească spunând că eu sunt pe jumătate divină... ştii, datorită literelor din numele meu.
Profesorul se gândi o clipă şi apoi îşi dădu seama.
"S-o-P-H-I-e!"
Coborând treptele în continuare, cu gândul la numărul phi, Langdon îşi spuse că indiciile lăsate de Saunière erau mult mai coerente decât îşi imaginase el până acum.
"Da Vinci... Şirul lui Fibonacci... pentagrama..."
În mod aproape incredibil, toate acestea erau armonizate într-un concept unic, atât de important în istoria artei, încât adesea profesorul îi consacra mai multe ore în sala de curs.
PHI...
Brusc, gândul îi zbură înapoi la Harvard, la ziua în care, în faţa studenţilor înscrişi la cursul "Simbolistica în artă", scrisese pe tablă numărul său favorit.

1,618.

Langdon se întorsese spre marea de ochi curioşi:
― Cine-mi poate spune ce număr este acesta?
Un lungan de la cursul de matematică ridicase mâna.
― Este numărul phi, spusese el, pronunţând fi.
― Bravo, Stettner! Sper că toată lumea a făcut cunoştinţă cu phi.
― A nu fi confundat cu pi, adăugase Stettner, zâmbind. Aşa cum ne place nouă, matematicienilor, să spunem, phi e cu un h mai tare decât pi!
Langdon râsese, dar nimeni altcineva nu mai păruse să guste gluma.
Stettner dăduse din mână, a lehamite, şi se aşezase la loc.
― Acest număr, continuase Langdon, unu virgulă şase unu opt, are o importanţă cu totul deosebită în artă. Îmi poate spune cineva de ce?
Lunganul încercase să recâştige stima colegilor:
― Fiindcă e atât de drăguţ?
Sala izbucnise în râs.
― De fapt, Stettner are şi de data aceasta dreptate. Phi este unanim considerat cel mai frumos număr din întregul univers.
Râsetele încetaseră brusc, iar lunganul rânjise cu gura până la urechi.
În vreme ce pregătea proiectorul, profesorul le explicase studenţilor că numărul phi deriva din Şirul lui Fibonacci ― o progresie celebră nu numai pentru că suma oricăror doi termeni alăturaţi este egală cu termenul următor, dar şi fiindcă raportul oricăror doi termeni alăturaţi are uimitoarea proprietate de a fi aproape egal cu numărul 1,618, adică phi!
― În ciuda originilor sale matematice oarecum mistice, aspectul cu adevărat straniu al numărului phi ţine mai degrabă de atotprezenţa sa în natură. Plantele, animalele şi chiar fiinţa umană sunt caracterizate de rapoarte dimensionale care se apropie cu o bizară exactitate de numărul phi. Frecvenţa cu care este întâlnit pretutindeni în natură, continuase Langdon stingând luminile din sală, nu poate fi considerată o simplă coincidenţă, astfel că anticii au presupus că numărul phi a fost, probabil, dictat de Creator. Savanţii din vechime chiar au numit acest număr "proporţia divină".
― Staţi puţin, intervenise o tânără din primul rând. Eu studiez biologia şi n-am auzit pomenindu-se niciodată de aceasta proporţie divină în natură.
― Nu? zâmbise Langdon. Ai analizat vreodată relaţia dintre femelele şi masculii unei comunităţi de albine?
― Sigur. Femelele sunt totdeauna în număr mai mare.
― Corect. Dar ştiai că, dacă împarţi numărul de femele la cel al masculilor din orice stup sau roi de albine din lume, obţii totdeauna acelaşi număr?
― Serios?
― Exact. Numărul phi.
Fata făcuse ochii mari:
― Nu se poate!
― Ba se poate! îi replică Langdon, punând un diapozitiv ce înfăţişa o cochilie spiralată. Recunoşti acest organism?
― E un nautilus, răspunsese studenta la biologie. O moluscă din clasa cefalopodelor care îşi pompează aer în cochilia compartimentată pentru a-şi echilibra nivelul de flotabilitate.
― Corect. Şi ai idee ce număr obţii dacă împarţi diametrul fiecărei spirale la cel al spiralei următoare?
Tânăra privea în continuare, nevenindu-i să creadă, arcele concentrice ale cochiliei.
Langdon clătinase din cap în sens afirmativ:
― Phi. Proporţia divină. Numărul de aur. Unu virgulă şase unu opt.
Fata îl privise cu un aer uluit.
Profesorul trecuse apoi la următorul diapozitiv ― o imagine luată de aproape a unei plante de floarea-soarelui.
― Seminţele de floarea-soarelui sunt dispuse sub formă de spirală strânsă. Ştiţi care este raportul dintre diametrele oricăror două spire alăturate?
― Phi? întrebase sala în cor.
― Aţi ghicit!
Şi Langdon trecuse repede în revistă o serie de alte diapozitive ― conuri de pin, dispunerea frunzelor pe tulpină, segmentarea corpului la insecte ― toate ilustrau aceeaşi surprinzătoare respectare a proporţiei divine.
― E uimitor! strigase cineva din sală.
― Mda, replicase altcineva, dar ce au toate astea de-a face cu arta?
― Aha! exclamase Langdon. Îmi pare bine că ai întrebat!
Şi puse un alt diapozitiv: un pergament de un galben palid, care înfăţişa celebrul nud masculin realizat de Leonardo da Vinci, Omul Vitruvian ― numit astfel în amintirea lui Marco Vitruvius, strălucitul arhitect roman care preamărise numărul de aur în lucrarea sa, De Arhitectura.
― Nimeni nu a înţeles mai bine decât Leonardo structura divină a trupului omenesc. Artistul a mers chiar până la a deshuma cadavre pentru a măsura proporţiile exacte ale scheletului uman. El a fost primul care a arătat că trupul omenesc este constituit din "segmente" ale căror rapoarte proporţionale sunt totdeauna egale cu... numărul phi.
Toţi ochii din sală îl priviseră cu ândoială.
― Nu mă credeţi? Diseară, când faceţi duş, luaţi un centimetru şi măsuraţi.
Doi jucători de fotbal rânjiseră.
― Nu doar voi doi, isteţilor! Încercaţi toţi! Şi fetele, şi băieţii. Măsuraţi-vă înălţimea, din creştet până în tălpi. Apoi măsuraţi distanţa de la ombilic până la podea şi împărţiţi-o pe prima la cea de-a doua. Ce număr credeţi că veţi obţine?
― Cu siguranţă nu phi! izbucnise unul dintre "isteţi".
― Ba da, phi! Unu virgula şase unu opt. Mai vreţi încă un exemplu? Măsuraţi-vă lungimea braţului, de la umăr până la vârful degetelor şi apoi împărţiţi-o la distanţa dintre cot şi vârful degetelor. Tot phi. Încă unul? Distanţa şold-podea împărţită la distanţa genunchi-podea. Iarăşi phi. Încheieturile degetelor de la mâini. De la picioare. Segmentele coloanei vertebrale. Phi! Phi! Phi! Prieteni, fiecare dintre noi este un tribut viu adus proporţiei divine.
Chiar în întunericul sălii, Langdon îşi dăduse seama de uimirea studenţilor şi simţise aceeaşi căldură plăcută în inimă, ca de fiecare dată. Acesta era motivul pentru care iubea meseria asta.
― După cum vedeţi, prieteni, haosul care ne înconjoară este clădit pe o ordine bine definită. Când au descoperit numărul de aur, anticii au fost siguri că au identificat piatra de temelie pe care însuşi Dumnezeu a pus-o la crearea lumii şi, datorită lui, au început să venereze natura. Acum putem înţelege de ce. Mâna lui Dumnezeu este vizibilă pretutindeni în natură şi câteva religii păgâne, care se închină în faţa Pământului Mamă, au supravieţuit până astăzi. Mulţi dintre noi celebrează natura exact aşa cum făceau păgânii de odinioară, dar fără a şti ce fac, de fapt. Sărbătorile care marchează venirea primăverii constituie un exemplu perfect... renaşterea naturii şi reluarea ciclului ei fertil. Magia misterioasă a numărului de aur exista chiar de la începuturile lumii. Omul nu face altceva decât să joace după regulile naturii şi, fiindcă arta e doar o încercare a sa de a imita minunile create de mâna lui Dumnezeu, fiţi siguri că veţi întâlni proporţia divină de foarte multe ori la cursul de artă din semestrul acesta.
În următoarea jumătate de oră, Langdon le arătase diapozitive cu lucrări de artă semnate de Michelangelo, Albrecht Dürer, Leonardo da Vinci şi mulţi alţii, demonstrând de fiecare dată respectarea voită şi riguroasă a proporţiei divine: numărul phi ascuns în dimensiunile arhitecturale ale Parthenonului atenian, ale piramidelor din Egipt şi chiar ale sediului ONU din New York. Numărul de aur apărea, de asemenea, în structura organizatorică a sonatelor lui Mozart, în Simfonia a Cincea de Beethoven şi în lucrările lui Bartok, Debussy sau Schubert.
― Numărul phi, le spusese profesorul, a fost folosit chiar şi de Stradivarius pentru a calcula locul exact al fantelor în formă de "f" ale celebrelor sale viori. În încheiere, să revenim la simboluri, adăugase profesorul, în timp ce se apropiase din nou de tablă şi desenase cinci linii care se intersectau pentru a forma o stea cu cinci colţuri. Aceasta este una dintre cele mai puternice imagini pe care le veţi vedea în cursul acestui semestru. Cunoscut sub numele de pentagramă, simbolul este considerat, deopotrivă, magic şi divin în numeroase culturi. Îmi poate spune cineva de ce?
Stettner, studentul de la Matematică, ridicase mâna:
― Fiindcă, atunci când desenezi o pentagramă, liniile se intersectează astfel încât să respecte automat proporţia divină.
Langdon aprobase încântat:
― Excelent! Într-adevăr, toate rapoartele dintre segmentele unei pentagrame sunt egale cu numărul phi şi, drept urmare, acest simbol a devenit expresia absolută a proporţiei divine. Din acest motiv, steaua cu cinci colţuri a fost dintotdeauna un simbol al frumuseţii şi al perfecţiunii, asociat cu divinitatea şi cu sacrul feminin.
Fetele din sală surâseseră, încântate.
― Încă un amănunt, prieteni! Astăzi am amintit doar în treacăt de Leonardo da Vinci, dar în cursul acestui semestru vom vorbi mult despre el. Mâine vă voi arăta imagini ale frescei sale, Cina cea de taină ― unul dintre cele mai surprinzătoare tributuri aduse sacrului feminin.
― Glumiţi, nu-i aşa? întrebase cineva din sală. Eu ştiam că Cina cea de taină îi este închinată lui Iisus!
Langdon se mirase:
― Există simboluri ascunse acolo unde nici nu vă puteţi imagina...

― Haide! îi şopti Sophie. Ce s-a întâmplat? Aproape am ajuns. Grăbeşte-te!
Langdon îşi ridică privirea, smuls din reverie, şi îşi dădu seama ca se oprise în mijlocul scării, copleşit de o revelaţie bruscă.
"O, diavol draconic! Oh, sfânt schilod!"
Aflată pe o treaptă mai jos, Sophie îl privea nedumerită.
"Nu poate fi atât de simplu!"
Şi totuşi, era.
Acolo, în buricul Luvrului... cu imaginile numărului phi şi ale lui Leonardo care i se învălmăşeau în minte, instantaneu, Robert Langdon descifră mesajul lui Saunière.
― "O, diavol draconic!" spuse cu glas tare. "Oh, sfânt schilod!" Un cod mai simplu de atât nici nu poate exista!

Sophie, încremenită la rândul ei pe trepte, se uită la el, derutată. "Un cod?" Toată noaptea îşi storsese creierii gândindu-se la cuvintele din mesaj şi nu identificase nici un cod ― cu atât mai mult unul simplu!
― Chiar tu ai spus-o! continuă Langdon entuziasmat peste măsură. Numerele din Şirul lui Fibonacci capătă sens doar dacă sunt aşezate în ordinea corectă; altfel, totul e doar o aiureală matematică.
Sophie nu avea idee despre ce tot vorbea el acolo. "Şirul lui Fibonacci?" Ea fusese sigură că numerele acelea erau menite doar să atragă atenţia Departamentului de Criptografie. "Să mai reprezinte oare şi altceva'?" Duse mâna la buzunar şi scoase hârtia cu mesajul bunicului ei.

"13-3-2-21-1-1-8-5
O, DRACONIAN DEVIL!
OH, LAME SAINT!"

"Ce să fie cu numerele astea?"
― Faptul că a schimbat ordinea numerelor din Şirul lui Fibonacci este un indiciu, îi spuse Langdon, luându-i hârtia din mână. Cifrele indică felul în care trebuie descifrat restul mesajului. Bunicul tău le-a ordonat în acest mod pentru a ne ajuta să înţelegem că acelaşi criteriu trebuie aplicat şi textului în sine. Cele două rânduri nu înseamnă nimic; sunt doar nişte litere scrise într-o ordine greşită.
Sophie avu nevoie de un moment pentru a pătrunde sensul acestor cuvinte şi, când pricepu ce voia el să spună, i se păru ridicol de simplu:
― Crezi că mesajul este... une anagramme? Ca un joc de rebus dintr-un ziar?
Scepticismul de pe chipul ei era vizibil, dar Langdon îl înţelegea. Puţini ştiau că, lăsând la o parte rolul lor de distracţie pentru oamenii moderni, anagramele au o bogată istorie în ceea ce priveşte simbolismul sacru.
Învăţăturile mistice ale Cabalei au la bază anagramele ― rearanjarea literelor din cuvintele scrise în ebraică, pentru a releva noi înţelesuri. Regii francezi din perioada renascentistă erau atât de convinşi că anagramele posedă o putere magică, încât angajau anagramişti pentru a-i ajuta să ia cele mai bune decizii, analizând cuvintele din diverse documente de mare importanţă. Romanii numeau studiul anagramelor ars magna ― "arta măreaţă".
Langdon îşi cufundă privirile în ochii lui Sophie:
― Adevăratul mesaj al bunicului tău ne-a stat în faţă în tot acest timp, doldora de indicii mai mult decât sugestive!
Fără a mai pierde timpul cu alte explicaţii, profesorul scoase un pix din buzunar şi rearanjă literele de pe fiecare rând al mesajului:

"O, DRACONIAN DEVIL!
OH, LAME SAINT!"

era o anagramă perfectă a cuvintelor...

"LEONARDO DA VINCI!
THE MONA LISA!"

21

Mona Lisa!
Pentru o clipă, în mijlocul scărilor de incendiu, Sophie uită că trebuiau să fugă cât mai repede din Luvru.
Uimirea îi era întrecută doar de stânjeneala de a nu fi fost ea cea care descifrase mesajul. Din cauza experienţei complexe pe care o deţinea în domeniul criptoanalizei, trecuse cu vederea un simplu joc de cuvinte, pe care totuşi ar fi trebuit să-l remarce. La urma urmei, nu era o neofită în privinţa anagramelor ― mai cu seamă a celor în limba engleză.
În copilărie, bunicul ei folosea adesea anagrame pentru a o ajuta să înveţe ortografia engleză. Odată scrisese pe o hârtie cuvântul planets ― "planete" ― şi-i spusese că alte nouăzeci şi două de cuvinte, de diferite lungimi, pot fi alcătuite în engleză din aceleaşi litere. Sophie petrecuse trei zile cu dicţionarul în braţe, identificându-le, în cele din urmă, pe toate.
― Nu pot să-mi imaginez, spuse Langdon privind uimit hârtia, cum a reuşit bunicul tău să creeze o anagramă atât de complexă în cele câteva minute dinaintea morţii.
Sophie ştia cum, şi adevărul o ândureră şi mai tare. "Ar fi trebuit să-mi dau seama!" Îşi amintea acum că bunicul ei ― un iubitor al artelor şi al jocurilor de cuvinte ― îşi petrecuse mult timp în tinereţe născocind anagrame ale titlurilor celor mai cunoscute opere de artă. Una dintre ele chiar îi pricinuise un necaz pe când era ea mică. Într-un interviu pentru o revistă americană de artă, Jacques Saunière îşi exprimase dezgustul pentru cubismul modernist, remarcând că titlul lucrării lui Picasso Les Demoiselles d'Avignon era o anagramă perfectă a expresiei engleze vile meaningless doodles ― "aiureli prosteşti". Admiratorii lui Picasso nu fuseseră deloc încântaţi.
― Probabil că bunicul a creat această anagramă cu mult timp în urmă, îi explică Sophie.
"Iar în seara asta a fost nevoit s-o folosească la repezeală." Vocea bătrânului parcă răsuna de dincolo de mormânt, cu o precizie cutremurătoare.
Leonardo da Vinci!
Mona Lisa!
Sophie habar nu avea de ce ultimele cuvinte pe care i le adresase se refereau la celebra pictură a maestrului, însă o posibilitate îi trecea prin gând. Una tulburătoare.
"Nu acestea au fost ultimele lui cuvinte..."
Oare trebuia să meargă acum la tablou? Îi lăsase bunicul ei un mesaj acolo? Părea destul de plauzibil. La urma urmei, pictura era expusă în Salle des Etats ― o încăpere accesibilă doar din Marea Galerie. Brusc, îşi dădu seama că uşile care duceau acolo se aflau la numai douăzeci de metri de locul în care fusese găsit cadavrul lui Saunière.
"Ar fi putut ajunge cu uşurinţă până la tablou înainte de a muri."
Sophie privi în susul scării de incendiu, nehotărâtă. Ştia că ar trebui să-l scoată pe Langdon din muzeu fără întârziere, şi totuşi instinctul îi spunea altceva. Amintindu-şi de prima ei vizită în Aripa Denon, pe când era doar o fetiţă, îşi dădu seama că, dacă bunicul ei ar fi vrut să-i dezvăluie un secret, puţine locuri de pe pământ ar fi fost mai potrivite decât Mona Lisa lui da Vinci.

― Nu mai e mult până ajungem până la ea, şoptise bunicul, ţinând-o strâns de mâna micuţă şi conducând-o pe culoarele pustii ale Luvrului, seara, după orele de vizitare.
Sophie avea şase ani pe atunci. Se simţea mică şi neînsemnată între pardoseala năucitoare şi plafoanele boltite la o înălţime ameţitoare. Aşa, fără vizitatori, muzeul o înspăimânta, deşi n-ar fi recunoscut asta cu nici un chip faţă de bunicul ei. Strângând tare din dinţi, dăduse drumul mâinii lui.
― Drept înainte este Salle des Etats, îi spusese el pe când se apropiau de celebra încăpere.
În ciuda entuziasmului evident al bunicului, fetiţa ar fi vrut să plece acasă. Văzuse imagini cu Mona Lisa în diverse cărţi şi nu-i plăcuseră deloc. Nu înţelegea de ce toată lumea făcea atâta caz de ea.
― C'est ennuyeux! bombănise ea.
― Boring, o corectase bunicul. Franceza la şcoală, engleza acasă.
― Le Louvre, c'est pas chez moi! "Luvrul nu e casa mea!"
Bătrânul izbucnise într-un râs fals:
― Ai dreptate. Atunci hai să vorbim englezeşte doar aşa, ca să ne distrăm.
Sophie se bosumflase, dar nu se oprise din mers. Când intraseră în Salle des Etats, fetiţa cercetase rapid încăperea şi zărise imediat locul de onoare ― în mijlocul zidului din dreapta, unde un singur portret trona în spatele unui perete protector din plexiglas. Bunicul se oprise în uşă şi-i făcuse semn spre tablou:
― Du-te la ea, Sophie! Puţini oameni au ocazia de a o vizita fără să fie alţii prin preajmă.
Ascunzându-şi neplăcerea, fetiţa traversase încăperea. După câte auzise despre Gioconda, avea acum impresia că se apropia de un cap încoronat. Ajunsă în faţa ecranului protector, trăsese adânc aer în piept şi privise tabloul.
Sophie nu ştia ce ar fi trebuit să simtă atunci când îl vede, dar în mod cert nu ceea ce simţea acum. Nici o tresărire de uimire. Nici un fior de admiraţie. Figura celebră arăta exact ca în cărţi. Fetiţa rămăsese în faţa tabloului timp ândelungat ― ei i se păruse o veşnicie ― aşteptând să se întâmple ceva.
― Ei, ce părere ai? şoptise bunicul, apropiindu-se de ea. Minunată, nu-i aşa?
― E prea mică!
Saunière surâsese:
― Şi tu eşti mică, dar eşti frumoasă.
"Ba nu-s frumoasă", îi replicase fetiţa în sinea ei. Nu-şi putea suferi părul roşcat şi pistruii de pe faţă, plus că era mai înaltă decât toţi băieţii din clasa ei. Privise din nou spre Mona Lisa şi clătinase din cap:
― E chiar mai urâtă decât în poze. Figura ei este... brumeux.
― Foggy, o corectase bunicul.
― Foggy, repetase ea, ştiind că discuţia nu avea să continue până ce nu rostea la rândul ei nou învăţatul cuvânt în engleză.
― Acesta este stilul sfumato în pictură, îi explicase bătrânul, şi e foarte dificil de realizat. Leonardo da Vinci a fost mai priceput în realizarea lui decât oricine altcineva.
Dar ei tot nu-i plăcea tabloul.
― Pare că ştie ea ceva... ca atunci când copiii de la şcoală au un secret al lor.
Bunicul izbucnise în râs:
― Acesta este unul dintre motivele pentru care Mona Lisa e atât de celebră!! Oamenilor le place să-şi închipuie că ştiu de ce surâde aşa.
― Tu ştii de ce surâde aşa?
― Poate că ştiu şi într-o bună zi am să-ţi spun şi ţie!
Sophie bătuse din picior:
― Ţi-am zis că nu-mi plac secretele!
― Prinţesă, îi spuse el surâzând, viaţa e plină de secrete! Şi nu le poţi afla pe toate deodată!

― Eu mă întorc, declară Sophie, şi vocea ei răsună în hol.
― La Mona Lisa? izbucni Langdon. Acum?!
Preţ de o clipă, se gândi la consecinţele unei astfel de mişcări.
― Pe mine nu mă suspectează nimeni de crimă! Am să risc! Trebuie să aflu ce anume a vrut bunicul să-mi spună.
― Şi cu ambasada cum rămâne?
Sophie se simţea vinovată fiindcă-l transformase într-un fugar şi acum îl părăsea, dar altă soluţie nu vedea. Arătă spre o uşă de metal în josul scărilor:
― Du-te pe acolo şi urmează plăcuţele luminate care te ândrumă spre ieşire. Bunicul mă aducea adesea pe aici. Vei ajunge fără probleme la o uşă rotativă de siguranţă. E monodirecţională şi nu îţi permite decât să ieşi. Apoi îi întinse cheile de la maşina sa şi adaugă: Ai să găseşti un Smart roşu în parcarea rezervată angajaţilor. Chiar în faţa aripii în care ne aflăm. Ştii să ajungi la ambasadă?
Langdon încuviinţă, privind cheile pe care le ţinea în mână.
― Ascultă, continuă Sophie cu o voce moale, cred că bunicul mi-a lăsat un mesaj la Mona Lisa ― un fel de indiciu referitor la cel care l-a ucis. Sau la pericolul care mă pândeşte.
"Sau la ceea ce s-a întâmplat cu familia mea", îşi spuse în gând.
― Trebuie să mă duc să văd, insistă ea.
― Dar dacă ar fi vrut să-ţi spună de ce eşti în pericol, nu putea să-ţi scrie pur şi simplu pe podea, acolo unde a murit? Pentru ce să apeleze la acest complicat joc de cuvinte?
― Fiindcă, indiferent de ce anume a încercat să-mi transmită, cred că nu a vrut să mai afle şi altcineva. Nici măcar poliţia.
În mod evident, Jacques Saunière făcuse tot ce-i stătuse în puteri pentru a-i transmite un mesaj confidenţial, şi numai ei. Îl scrisese sub forma unui cod în care indusese iniţialele ei, şi-i spusese să-l caute pe Robert Langdon ― un lucru înţelept, ţinând seama că americanul descifrase codul secret.
― Oricât de straniu ar părea, adăugă ea, cred că a vrut ca eu să ajung la Mona Lisa înaintea oricui altcuiva.
― Te însoţesc!
― Nu! Nu avem de unde şti când va reveni poliţia în Marea Galerie. Trebuie să pleci!
Profesorul ezită o clipă, ca şi cum curiozitatea ştiinţifică ar fi fost mai puternică decât orice raţionament logic, riscând să-l azvârle din nou în mâinile lui Fache.
― Du-te! Acum! îl îndemnă Sophie eu un surâs recunoscător. Ne vedem la ambasadă, domnule Langdon!
El o privi oarecum nemulţumit:
― Ne vedem acolo cu o singură condiţie!
Uimită, îl privi o clipă fără replică.
― Ce condiţie?
― Să nu-mi mai spui "domnule Langdon".
I se păru ca zăreşte umbra unui zâmbet vag pe chipul lui şi, aproape fără să vrea, îi surise şi ea:
― Succes, Robert!

Când ajunse la capătul de jos al scărilor, îl izbi inconfundabilul miros de ipsos şi ulei de in. În faţă, pe o plăcuţă iluminată inscripţionată "SORTIE /exit", o săgeată indica un culoar lung.
Langdon porni în direcţia săgeţii.
Spre dreapta, se zărea un studio de restaurare din care părea că-l priveşte o armată de statui, în diverse stadii de recondiţionare. În stânga, se înşirau câteva încăperi care semănau cu sălile de curs de la Harvard ― şiruri de şevalete, pânze, palete şi rame ― o veritabilă linie de montaj a tablourilor.
În timp ce înainta pe culoar, avea impresia că, dintr-un moment în altul, se va trezi în patul lui din campus. Seara aceasta îi părea un fel de vis straniu. "Sunt pe punctul de a evada din Luvru... un fugar."
Încă nu-şi putea lua gândul de la mesajul anagramat al lui Saunière. Totodată, se întreba ce va găsi Sophie la Mona Lisa... dacă va găsi ceva. Tânăra păruse ferm convinsă că bunicul ei dorise ca ea să treacă încă o dată prin faţa celebrului tablou. Oricât de plauzibilă ar fi fost această interpretare, Langdon se simţea iritat de un tulburător paradox.
"P.S. găseşte-l pe Robert Langdon."
Saunière scrisese pe podea numele lui, cerându-i lui Sophie să-l găsească. Pentru ce? Doar ca el s-o poată ajuta la descifrarea anagramei?
Puţin probabil!
La urma urmei, de ce ar fi crezut Saunière că Langdon se pricepe la anagrame? Nici măcar nu-l cunoştea! Mai mult de atât, Sophie îi declarase limpede că ea însăşi ar fi trebuit să dezlege anagrama. Ea remarcase Şirul lui Fibonacci şi, fără ândoială, în scurt timp ar fi decodificat şi mesajul, fără ajutorul lui.
"Sophie ar fi găsit şi singură soluţia anagramei." Profesorul era din ce în ce mai sigur de acest lucru. Totuşi, aceasta concluzie sugera o evidentă lipsă de logica în acţiunile lui Saunière.
"De ce eu?" continuă să se întrebe în timp ce străbătea culoarul cu paşi repezi. "De ce ultima dorinţă a custodelui a fost aceea ca nepoata lui să mă găsească pe mine? Ce-şi închipuia Saunière că ştiu eu?"
Tresari brusc, apoi încremeni. Făcu ochii mari, duse mâna la buzunar şi scoase foaia de hârtie, cu ochii aţintiţi asupra ultimului rând.
"P.S. găseşte-l pe Robert Langdon."
Se concentră asupra primelor două litere.
"P.S."
În acea clipă, complexul sistem de simboluri al lui Saunière deveni limpede ca lumina zilei. Aidoma trosnetului unui tunet, tot ce acumulase în cariera sa de specialist în artă şi simbolistică se năpusti asupra lui, ca o vijelie. Tot ce făcuse Saunière în seara asta era perfect logic.
Mintea îi alerga frenetic, în vreme ce încerca să pună cap la cap implicaţiile uriaşe ale acestei revelaţii. Răsucindu-se pe călcâie, privi în direcţia din care venise.
"Mai am oare timp?"
Oricum, nu mai conta.
Fără să ezite, Langdon se întoarse în trombă spre scara de incendiu.

22

Silas îngenunche în dreptul primei strane şi se prefăcu a se ruga în timp ce studia interiorul bisericii. La fel ca majoritatea locaşelor de cult, Saint-Sulpice avea forma unei uriaşe cruci. Partea centrală ― naosul ― ducea direct spre altarul principal, în faţa căruia se întretăia braţul scurt al crucii, numit transept. Intersecţia se afla chiar sub cupola principală şi era considerată inima bisericii... punctul său sacru şi mistic.
"Dar nu şi în seara asta", îşi spuse Silas. Saint-Sulpice îşi ascunde secretele altundeva.
Întorcându-şi capul uşor în dreapta, privi spre transeptul sudic, spre zona liberă de la capătul rândului de strane, unde se afla obiectul pe care toate victimele sale îl descriseseră.
"Acolo e."
Încrustată în pardoseala de granit, o bandă îngustă de alamă lucea în piatră... o dâră aurie pe podeaua bisericii. Pe bandă se aflau marcaje regulate, ca liniuţele de pe o riglă. Era un gnomon, un dispozitiv astronomic de origine precreştină, păgână, asemănător unui cadran solar. Turişti, oameni de ştiinţa şi istorici din lumea întreagă veneau la Saint-Sulpice pentru a privi această linie celebră.
"Linia Rozei."
Fără să se grăbească, Silas măsură cu privirea banda de alamă ce străbătea pardoseala, de la dreapta spre stânga, curbându-se în faţa lui într-un unghi ciudat, câtuşi de puţin potrivit cu simetria bisericii. Trecând prin altarul principal, linia îi părea lui Silas ca o cicatrice hidoasă pe un chip frumos. Banda tăia în două culoarul de comuniune şi apoi parcurgea întreaga lăţime a bisericii, până în colţul de nord al transeptului, ajungând la baza unei structuri cât se poate de neobişnuite.
Un colosal obelisc egiptean!
Acolo, Linia Rozei schiţa o întoarcere de nouăzeci de grade în plan vertical şi urca zece metri pe una dintre feţele obeliscului, până la vârful piramidal al acestuia, unde, în sfârşit, se oprea.
"Linia Rozei. Frăţia a ascuns cheia de boltă pe Linia Rozei!"
Cu puţin timp în urmă, când Silas îi spusese în ce biserică se află cheia de boltă, Învăţătorul nu păruse foarte convins. Dar când el adăugase că toate victimele sale îi dezvăluiseră aceeaşi locaţie exactă, ceva în legătură cu o bandă de alamă ce străbătea biserica, Învăţătorul exclamase entuziasmat:
― Te referi la Linia Rozei!
Apoi îi povestise repede despre ciudăţenia arhitecturală din biserica Saint-Sulpice ― o fâşie de alamă ce segmenta lăcaşul de cult exact pe axa nord-sud. Era un fel de cadran solar antic, un vestigiu al templului păgân care se înălţase odinioară în acel loc. Trecând prin oculusul decupat în zidul sudic, razele soarelui înaintau câte puţin de-a lungul benzii în fiecare zi, indicând astfel trecerea timpului, de la un solstiţiu la celălalt.
Banda era numita Linia Rozei. De secole, simbolul rozei era asociat cu hărţile şi cu ândrumarea sufletelor în direcţia cea bună. Roza Punctelor Cardinale ― desenată pe toate hărţile ― indica nordul, sudul, estul şi vestul. Iniţial cunoscută sub numele de Roza Vânturilor, ea arăta direcţiile celor treizeci şi două de vânturi: opt majore, opt semi-vânturi şi şaisprezece pătrimi. Când erau marcate în interiorul unui cerc, aceste treizeci şi două de puncte semănau perfect cu tradiţionala reprezentare a trandafirului cu treizeci şi două de petale. Chiar şi astăzi, principalul instrument de orientare era busola cu roza sa, pe care nordul era indicat de o săgeată... o floare de crin stilizată.
Pe globul pământesc, Linia Rozei ― numita şi meridian sau linie de longitudine ― putea fi orice linie imaginară care unea Polul Nord cu Polul Sud. Exista, desigur, o infinitate de Linii ale Rozelor, fiindcă prin orice punct de pe glob putea fi trasat un meridian între cei doi poli. Primii navigatori au vrut însă dintotdeauna să ştie care dintre aceste linii putea fi considerată adevărata Linie a Rozei ― longitudinea zero ― cea de la care ar fi început măsurătoarea tuturor celorlalte meridiane ale globului.
În prezent, linia aceasta trecea prin Greenwich, Anglia.
Dar nu fusese întotdeauna aşa.
Cu mult înainte ca Greenwich să fie considerat primul meridian, longitudinea zero a Pământului trecea prin Paris, chiar prin biserica Saint-Sulpice. Banda de alamă de aici era un memento al acestui prim meridian zero al lumii şi, cu toate că localitatea engleza îi răpise Parisului această onoare în 1888, iniţiala Linie a Rozei era încă vizibilă şi azi.
― Aşa că legenda este reală, îi explicase Învăţătorul. Cheia de boltă a Ordinului este ascunsă ― se spune ― "sub semnul Rozei".
Acum, aşezat în genunchi într-o strană, Silas privi în jur şi ascultă atent, pentru a se asigura că nu se mai află nimeni în biserică. Pentru o clipă, i se păru că aude un foşnet în balconul corului. Ridică fruntea şi privi într-acolo timp de câteva secunde. Nimic.
"Sunt singur."
Se ridică, se întoarse cu faţa la altar şi făcu trei plecăciuni. Apoi se răsuci spre stânga şi urmă linia de alamă spre nord, până la obelisc.

În acel moment, pe Aeroportul Internaţional Leonardo da Vinci din Roma, şuierul trenului de aterizare pe pistă îl trezi pe episcopul Aringarosa din moţăială.
"Am aţipit", îşi spuse, mirat că izbutise să se liniştească într-atât încât să adoarmă.
― Benvenuto a Roma! le ură pilotul.
Ridicându-se, Aringarosa îşi netezi sutana neagră şi îşi permise să schiţeze un surâs. Fusese o călătorie pe care o făcuse cu plăcere. "Am fost prea mult timp în defensivă". În noaptea asta însă, regulile se schimbaseră. Cu numai cinci luni în urmă, episcopul se temea pentru viitorul Credinţei. Acum, parcă prin însăşi voia Domnului, soluţia apăruse de la sine.
"Intervenţie divină!"
Dacă în Paris totul decurgea conform planului, Aringarosa avea să intre curând în posesia unui obiect graţie căruia va deveni cel mai puternic om al creştinătăţii.

23

Sophie ajunse la uşile mari de lemn ale sălii în care se afla Mona Lisa cu răsuflarea tăiată. Înainte să intre, privirea i se opri, fără voia ei, pe capătul culoarului, unde, la vreo douăzeci de metri, zăcea cadavrul bunicului ei, încă sub razele de lumina ale becului suspendat.
Brusc, se simţi cuprinsă de remuşcări, de o tristeţe profundă, amestecată cu un sentiment de vinovăţie. Bătrânul încercase de atâtea ori să ia legătura cu ea în ultimii zece ani, şi totuşi ea rămăsese de neclintit; scrisorile şi coletele primite de la el zăceau şi acum nedeschise într-un sertar. "Dar m-a minţit! Mi-a ascuns nişte secrete cumplite! Ce era să fac?!" Aşa că îl respinsese continuu. Inflexibilă.
Acum bunicul ei era mort şi încerca să-i vorbească de dincolo de mormânt.
Mona Lisa.
Împinse uşile mari de lemn, care se deschiseră uşor. Rămase în prag o clipă, cercetând cu privirea încăperea dreptunghiulară. Şi aici strălucea aceeaşi lumină palidă, roşiatică. Salle des Etats se afla într-unul dintre puţinele culs-de-sac ale muzeului ― pe un culoar care se înfunda, fiind singura sală în afara Marii Galerii. Pe peretele din faţa uşii ― unica intrare în încăpere ― trona un Botticelli de mari dimensiuni. Sub el, pe podea, o imensă canapea octogonală servea drept punct de respiro pentru miile de vizitatori ce se opreau aici pentru a admira cea mai de preţ comoară a Luvrului.
Chiar înainte de a intra, Sophie îşi dădu seama că din sală lipsea ceva. O lumină neagră. Privi din nou spre trupul inert al bunicului ei, înconjurat de cele mai variate dispozitive electronice. Dacă ar fi lăsat şi aici un mesaj, în mod cert l-ar fi scris cu un pix cu lumină neagră.
Trăgând adâncând aer în piept, o luă la fugă spre pata de lumină ce scălda cadavrul. Incapabilă să privească trupul bunicului ei, îşi concentră atenţia asupra echipamentelor PTS. Găsi un pix cu ultraviolete, îl puse în buzunarul jachetei şi fugi înapoi, spre Salle des Etats.
Ajunse la colţ, păşi peste prag şi se opri brusc. Din încăpere răzbătu până la ea sunetul neaşteptat al unor paşi înăbuşiţi. "E cineva înăuntru!" O siluetă fantomatică ţâşni din pâcla roşiatică. Sophie sări înapoi, speriată.
― Aici erai !
Şoapta răguşită a lui Langdon străpunse aerul şi silueta se opri drept în faţa ei.
Uşurarea pe care o resimţi nu dură decât o clipă.
― Robert, ţi-am spus să fugi de aici! Dacă Fache...
― Unde ai fost?
― Am luat un pix cu lumină neagră, şopti ea, arătându-i-l. Dacă bunicul mi-a lăsat un mesaj aici...
― Sophie, ascultă!
Langdon încercă să-şi potolească tremurul vocii, în vreme ce ochii lui albaştri o priveau intens.
― Literele P.S... mai înseamnă şi altceva pentru tine? Orice altceva?
De teamă că vocile lor ar putea fi auzite de pe culoar, îl trase în sală şi închise uşile în urma lor, fără zgomot.
― Ţi-am spus, iniţialele înseamnă Prinţesa Sophie.
― Ştiu, dar le-ai mai văzut şi altundeva? Bunicul tău a folosit vreodată literele P.S. şi în alt fel? Ca o monogramă, pe hârtia de corespondenţă sau pe vreun obiect personal?
Întrebarea o surprinse. "Cum ar putea şti el una ca asta?" Sophie mai văzuse, într-adevăr, iniţialele acelea într-un fel de monogramă. Era cu o zi înainte de a noua ei aniversare. Pe furiş, scotocea prin casă în căutarea cadoului pe care avea să-l primească a doua zi. Nici atunci nu suferea secretele. "Ce mi-a luat bunicul anul acesta?" se întreba, scormonind prin toate sertarele şi dulapurile. "Mi-a cumpărat oare păpuşa pe care mi-o doresc? Şi unde o fi ascuns-o?"
Cum nu găsise nimic, fetiţa îşi adunase curajul necesar ca să cerceteze şi dormitorul bunicului. Ştia că nu are voie acolo, dar bunicul era jos, adormit pe canapea.
"O să trag puţin cu ochiul!"
Furişându-se pe vârfuri, atentă la podeaua de lemn care scârţâia, Sophie căutase în dulap, printre lucrurile bătrânului. Nimic. Sub pat... Tot nimic. Se apropiase de birou, deschisese sertarele unul câte unul, scotocind cu grijă în fiecare. "Aici trebuie să fie ceva pentru mine!" Ajunsese la sertarul de jos, dar nu găsise nici o păpuşă. Dezamăgită, trăsese de ultimul sertar şi dăduse la o parte nişte haine negre pe care nu le mai văzuse la el. Tocmai se pregătea să închidă sertarul, când ceva care lucea, auriu, îi atrase atenţia. Părea un ceas de buzunar, cu lanţ, dar ştia că bunicul nu purta aşa ceva. Inima începuse să-i bată cu putere când îşi dăduse seama ce trebuia să fie. "Un lănţişor!"
Sophie scosese lanţul din sertar, atentă să nu deranjeze ceva din cameră. Spre surprinderea ei, la capătul lanţului se afla o cheie de aur. Grea şi strălucitoare. Fascinată, o ridică în mână. Nu semănă cu nici una dintre cheile pe care le văzuse ea până atunci; majoritatea erau plate, cu zimţi ascuţiţi, dar aceasta avea un fel de tub triunghiular cu mici găurele de-a lungul lui. Capătul mare, auriu, avea forma unei cruci, dar mai deosebite ― cu braţele egale, ca semnul plus de la matematică. În mijlocul crucii era gravat un simbol ciudat ― două litere împletite şi un fel de desen floral.
― P.S., şoptise ea, încruntându-se.
"Ce-o mai fi şi asta?"
― Sophie? auzise vocea bunicului care stătea în prag.
Speriată, se întorsese şi scăpase cheia din mână, apoi rămăsese cu privirea plecată, temându-se să se uite în ochii bunicului.
― Îmi... îmi căutam cadoul de ziua mea, spusese neputându-l privi în ochi, conştientă că îi trădase încrederea în ea.
Mult timp ― ei i se păruse aproape o eternitate ― bunicul o privise tăcut, din uşă. În cele din urmă, oftase ândelung, necăjit:
― Ridic-o, Sophie.
Fetiţa se conformase. Bunicul se apropiase apoi de ea.
― Sophie, trebuie să respecţi intimitatea celorlalţi. Cu blândeţe, îngenunchease lângă ea şi-i luase cheia din mână, adăugând: Cheia aceasta este foarte importantă. Dacă ai fi pierdut-o...
Vocea calmă a bătrânului o făcea să se simtă şi mai vinovată.
― Îmi pare rău, grand-père. Foarte rău! Credeam că e un lănţişor pentru aniversarea mea.
Bunicul o privise în linişte câteva secunde:
― Îţi mai spun încă o dată, Sophie, fiindcă este foarte important. Trebuie să înveţi să respecţi intimitatea celor din jurul tău.
― Da, grand-père.
― Vom mai vorbi despre asta altădată. Acum, sunt în grădină nişte buruieni care trebuie smulse.
Fetiţa plecase în fugă.
A doua zi dimineaţa, nu primise nici un cadou de la bunicul ei. Nici nu mai aşteptase unul, după ceea ce făcuse. Dar nici măcar nu-i urase "La mulţi ani" ― toată ziua. Tristă, seara se retrăsese în camera ei. Când să se culce, pe pernă o aştepta un bileţel. Pe bileţel ― o ghicitoare simplă. Încă dinainte de a o dezlega, pe chipul ei apăruse un zâmbet. "Ştiu ce este!" Bunicul procedase la fel cu ea în dimineaţa de Crăciun.
"O vânătoare de comori!"
Nerăbdătoare, se concentrase asupra ghicitorii, până ce o dezlegă. Soluţia o ândrumase spre o altă aripă a casei, unde găsise un al doilea bileţel cu o a doua enigmă. O rezolvase şi pe aceasta, fugind spre următorul bileţel. Alergă de colo-colo prin casă, de la un indiciu la altul, şi ajunse şi la ultimul, care o trimitea din nou în dormitorul ei. O luase la fugă pe scări, dăduse buzna în cameră şi încremenise în prag. Chiar în mijlocul încăperii, trona o bicicletă roşie, strălucitoare, cu o fundă prinsă de ghidon. Sophie ţipase în gura mare de bucurie.
― Ştiu că ţi-ai dorit o păpuşă, spusese bunicul, care îi zâmbea din colţul camerei. Dar m-am gândit că de bicicletă te vei bucura mai mult.
A doua zi, bunicul o învăţase să meargă cu bicicleta, alergând în urma ei pe aleea din faţa casei. Când Sophie o luase pe peluză şi se dezechilibrase, căzuseră amândoi în iarbă, rostogolindu-se şi râzând în hohote.
― Grand-père, îl îmbrăţişase fetiţa, îmi pare cu adevărat rău pentru cheie.
― Ştiu, drăguţa mea. Te-am iertat. Ştii bine ca nu pot să mă supăr pe tine. Bunicii şi nepoatele îşi iartă totdeauna greşelile.
Sophie ştia că n-ar trebui să întrebe, dar nu se putea stăpâni:
― Dar ce deschide? N-am mai văzut niciodată aşa o cheie! Era foarte drăguţă!
Bunicul tăcuse pentru câteva momente, iar fetiţa îşi dăduse seama că iar ezită să-i răspundă. "Grand-père nu minte niciodată."
― Deschide o cutie, replicase el în cele din urmă. O cutie în care păstrez multe secrete!
Sophie se bosumflase:
― Nu pot să sufăr secretele!
― Ştiu, dar acestea sunt secrete importante. Şi într-o zi vei învăţa să le apreciezi la fel de mult ca şi mine.
― Am văzut două litere pe cheie şi o floare!
― Da, este floarea mea preferată. I se spune fleur-de-lis. Avem şi noi în grădină. Cele albe. Noi le numim crini.
― Le ştiu! Sunt şi preferatele mele!
― Atunci, hai să facem o înţelegere.
Sprâncenele bunicului se ridicaseră ca de fiecare dată când avea de gând să o pună la încercare:
― Dacă poţi să păstrezi secretul despre cheia aceea şi niciodată n-o să mai pomeneşti despre ea, nici cu mine şi nici cu altcineva, într-o zi am să ţi-o dau ţie.
Sophie nu-şi putuse crede urechilor:
― Adevărat?!
― Promit! Când va veni vremea, cheia va fi a ta. De fapt, are înscris şi numele tău pe ea.
― Ba nu, se încruntase fetiţa. Acolo scrie P.S. Numele meu nu e P.S.!
Bunicul se uită atent prin preajma de parcă ar fi vrut să se asigure că nu-i ascultă nimeni, apoi îi răspunse în şoaptă:
― Bine, Sophie, dacă trebuie neapărat să ştii, P.S. e un cod; astea sunt iniţialele tale secrete.
Ea făcuse ochii mari:
― Am eu iniţiale secrete?
― Desigur! Nepoţelele au întotdeauna iniţiale secrete, pe care numai bunicii le cunosc.
― P.S.?
― Princesse Sophie, o ademeni el.
Fetiţa chicotise:
― Dar nu sunt o prinţesă!
― Pentru mine eşti!
Din ziua aceea, niciodată nu mai vorbiseră despre cheia aurie. Iar ea devenise pentru el Prinţesa Sophie.

În Salle des Etats, Sophie rămăsese tăcută, căzând pradă amintirilor dureroase.
― Iniţialele, insistă Langdon, privind-o straniu. Le-ai mai văzut undeva?
Parcă auzea şi acum cum vocea bunicului ei îi şoptea pe coridoarele muzeului. "Să nu vorbeşti niciodată despre această cheie, Sophie. Nici cu mine şi nici cu altcineva." Îl trădase o dată, refuzând să-l ierte, şi acum se întreba dacă îi poate înşela iarăşi aşteptările. "P.S. găseşte-l pe Robert Langdon." Bunicul voise ca americanul s-o ajute. Hotărâtă, înclină capul:
― Da, am mai văzut o dată iniţialele P.S. când eram mică.
― Unde?
― Pe ceva ce era foarte important pentru el, răspunse ea după o scurtă ezitare.
Langdon continua s-o privească în ochi, la fel de intens.
― Sophie, gândeşte-te bine, fiindcă e crucial. Îţi aminteşti daca iniţialele erau însoţite de un simbol? O fleur-de-lis?
Tânăra se trase un pas înapoi, surprinsă:
― Dar... cum de ştii asta?!
Langdon îşi coborî şi mai mult vocea:
― Sunt aproape sigur ca bunicul tău făcea parte dintr-o societate secretă. O foarte veche şi tainică frăţie.
Sophie simţi un nod în stomac. Şi ea avea aceeaşi convingere. Timp de zece ani încercase să uite incidentul care îi confirmase oribila bănuială; văzuse atunci ceva de neimaginat. De neiertat.
― Acea fleur-de-lis, continuă Langdon, combinată cu inţialele P.S., constituie sigla oficială a frăţiei. Un fel de blazon al ei, dacă vrei.
― De unde ştii tu?
În sinea ei, Sophie se ruga să nu-l audă pe american spunând că şi el era membru.
― Am scris depre ordinul acesta. Studierea simbolurilor folosite de societăţile secrete este una dintre specializările mele. Frăţia se numeşte Le Prieuré de Sion ― "Stăreţia din Sion". Are sediul aici, în Franţa, dar atrage membri din întreaga Europă. De fapt, este una dintre cele mai vechi societăţi secrete care au supravieţuit până în zilele noastre.
Sophie nu auzise niciodată despre ea.
Langdon continuă să vorbească precipitat:
― Printre membrii ei s-au aflat unele dintre cele mai de seamă personalităţi culturale ale istoriei, oameni ca Botticelli, sir Isaac Newton sau Victor Hugo. Şi ― adăugă el după o pauză, pentru efect ― Leonardo da Vinci.
― Da Vinci a făcut parte dintr-o organizaţie secretă? îl întrebă Sophie, uluită.
― S-a aflat la conducerea ei între 1510 şi 1519, ca Mare Maestru al frăţiei ― fapt care ar putea explica pasiunea bunicului tău pentru opera lui. Între el şi Leonardo a existat un fel de relaţie de fraternitate istorică. Şi totul se potriveşte perfect cu fascinaţia amândurora pentru iconologia zeităţilor, păgânism, divinităţi feminine şi dispreţul faţă de Biserică. Frăţia a fost recunoscută dintotdeauna pentru venerarea sacrului feminin.
― Vrei să spui că gruparea asta este, de fapt, un cult ce se închină unei zeiţe păgâne?
― Mai degrabă e cel mai reprezentativ cult de acest gen. În plus ― şi chiar mai important ― frăţia este cunoscută ca păstrătoarea unui secret străvechi ― unul care îi conferă o putere extraordinară.
În ciuda convingerii absolute care se citea în ochii lui Langdon, Sophie nu simţea decât neîncredere. "Un cult păgân secret?! Condus odinioară de Leonardo da Vinci'?!" Totul părea o culme a absurdităţii. Şi totuşi, în vreme ce raţiunea ei refuza să creadă, gândurile îi zburară cu zece ani în urma, la noaptea în care îl surprinsese din greşeală pe bunicul ei şi văzuse ceea ce nici acum nu putea accepta. "Asta să fie oare explicaţia...?"
― Identitatea membrilor actuali ai ordinului este păstrată sub un secret strict, dar floarea de crin şi iniţialele P.S. pe care le-ai văzut în copilărie constituie o dovadă clară. Nu pot aparţine decât frăţiei Le Prieuré de Sion.
Sophie îşi dădu seama că Robert Langdon ştia despre bunicul ei mult mai multe decât îşi închipuise ea. Americanul avea o sumedenie de cunoştinţe pe care i le putea împărtăşi, dar locul în care se aflau nu era tocmai potrivit.
― Nu-mi pot permite să-i las să pună mâna pe tine, Robert! Avem încă multe de discutat. Trebuie să fugi!

Profesorul nu auzi decât murmurul slab al glasului ei. Nu avea de gând să fugă nicăieri; de fapt, acum era pierdut într-o cu totul altă lume. O lume în care secrete străvechi răzbăteau la suprafaţă, iar istorii uitate se profilau printre umbrele trecutului.
Încet, de parcă s-ar fi mişcat pe sub apă, întoarse capul şi privi prin ceaţa roşiatică spre Mona Lisa:
― Fleur-de-lis... "floarea Lisei"... Mona Lisa.
Totul se îmbina perfect, ca o simfonie tăcută ce amintea de cele mai tainice secrete ale Stăreţiei din Sion şi de Leonardo da Vinci.

La câţiva kilometri depărtare, pe malul Senei, dincolo de Domul Invalizilor, şoferul unui camion cu remorcă dublă frână bruscând la vederea armelor îndreptate asupra lui prin parbriz. Buimac, omul privi cum un căpitan al Poliţiei Judiciare, cuprins parcă de o turbare neaşteptată, înhăţă o bucata de săpun din remorca lui şi, cu un mârâit gutural, o azvârle în apele învolburate ale Senei.

24

Silas îşi ridică privirea spre vârful obeliscului, înghiţind parcă din priviri coloana masivă de marmură. De emoţie, muşchii i se încordaseră. Cercetă încă o dată împrejurimile, ca să se asigure că este singur în biserică, şi apoi îngenunche la baza coloanei, nu din cucernicie, ci din necesitate.
"Cheia de boltă este ascunsă sub Linia Rozei.
La baza obeliscului din biserica Saint-Sulpice."
Toate victimele sale spuseseră acelaşi lucru.
Aşezat în genunchi, pipăi pardoseala de piatră. Nu se vedea nici o fisură sau vreun alt semn care să indice că ar exista o dală detaşabilă, aşa că începu să ciocănească uşor, cu încheieturile degetelor, în podea. Urmând direcţia benzii de alamă spre obelisc, luă fiecare dală în parte. În cele din urmă, una dintre ele scoase un sunet aparte.
"E un loc gol dedesubt!"
Silas zâmbi. Victimele lui îi spuseseră adevărul.
Ridicându-se, privi în jur, căutând ceva cu care să desprindă plăcile din pardoseală.

Sus, în balcon, sora Sandrine îşi înăbuşi un strigăt de surprindere. Cele mai negre temeri ale sale se adeveriră. Vizitatorul nocturn nu era deloc ceea ce părea. Misteriosul călugăr venise la Saint-Sulpice cu o misiune.
O misiune secretă.
"Dar nu eşti singurul care are secrete", şopti ea, ca să n-o audă.
Sora Sandrine Bieil se afla aici pentru a îngriji lăcaşul sfânt, dar şi pentru a-l ocroti. Iar în această noapte, străvechea roată se pusese în mişcare. Sosirea acestui necunoscut la poalele obeliscului era un semnal din partea frăţiei.
"Un strigăt mut de suferinţă."

25

Ambasada SUA din Paris este găzduită într-un ansamblu compact de clădiri pe Avenue Gabriel, puţin mai spre nord de Champs-Elysées. Vastul complex care se întinde pe mai bine de două hectare este considerat teritoriu american; cu alte cuvinte, toţi cei aflaţi în perimetrul său se află sub incidenţa aceloraşi legi cărora li se supun cetăţenii americani în propria ţară.
Operatoarea de noapte a centralei telefonice de la ambasadă citea ediţia internaţională a revistei Time, când în birou se auzi zbârnâitul familiar.
― Ambasada SUA, răspunse ea.
― Bună seara. Am nevoie de ajutorul dumneavoastră.
Cel care sunase vorbea într-o engleză cu accent franţuzesc şi, în ciuda adresării politicoase, tonul lui părea oarecum rigid, oficial.
― Mi s-a spus că aveţi pentru mine un mesaj telefonicând pe sistemul automat de preluare. Mă numesc Langdon. Din păcate, mi-am uitat codul de acces. V-aş fi recunoscător dacă m-aţi putea ajuta.
Operatoarea tăcu o clipă, nedumerită.
― Îmi pare rău, domnule. Mesajul dumneavoastră este probabil foarte vechi. Sistemul automat a fost desfiinţat acum doi ani, din motive de securitate. Şi, în plus, toate codurile de acces sunt formate mai nou din cinci cifre. Cine v-a spus că avem un mesaj pentru dumneavoastră?
― Deci nu aveţi un sistem automat de preluare a mesajelor?
― Nu, domnule. Orice mesaj este preluat şi scris pe hârtie de unul dintre operatorii noştri. Cum spuneaţi că vă numiţi?
Dar omul închisese deja.

Bezu Fache se plimba furios pe malul Senei, total debusolat. Era sigur că-l văzuse pe Langdon când formase un număr local, tastând un cod de trei cifre şi ascultând apoi o înregistrare. "Dar dacă nu a sunat la ambasadă, cui mama dracului i-a telefonat?!"
Chiar în acel moment, când privirea îi căzu pe propriul său celular, îşi dădu seama că are răspunsul în mână. "Americanul a sunat de pe telefonul meu!"
Accesând meniul aparatului, acesta afişă lista apelurilor recente şi identifică imediat numărul la care sunase Langdon.
Un număr de Paris, urmat de codul 454.
― Tastă la rândul lui cifrele şi aşteptă.
Într-un târziu îi răspunse o voce de femeie: "Bonjour, vous êtes bien chez Sophie Neveu. Je suis absente pour le moment, mais..."
Bezu Fache simţi cum sângele îi clocoteşte, în vreme ce tastă codul 4-5-4.

26

În ciuda reputaţiei sale, Mona Lisa nu măsoară decât aproximativ cincizeci de centimetri pe optzeci, fiind chiar mai mică decât reproducerile sale care se vând în magazinele de suveniruri din incinta muzeului. Este expusă pe peretele dinspre nord-vest în Salle des Etats, în spatele unui panou protector din plexiglas, gros de cinci centimetri. Pictată pe un suport din lemn de plop, atmosfera înceţoşată, aparent ireală a tabloului a fost atribuită tehnicii sfumato folosite de Leonardo, în care formele par a se dizolva unele în altele.
De când a fost expusă prima dată la Luvru, Mona Lisa ― La Joconde, cum i se spune în Franţa ― a fost furată de două ori, ultima dată în 1911, când a dispărut din Le Salon Carré, supranumit de francezi "La salle impénétrable". Parizienii plângeau pe străzi, iar în ziare apăreau articole în care hoţii erau imploraţi să returneze tabloul. Doi ani mai târziu, Mona Lisa a fost descoperită ascunsă în peretele fals al unui cufăr găsit într-o cameră de hotel din Florenţa.
Lămurind-o pe Sophie că nu va fugi din muzeu sub nici o formă, Langdon privi spre peretele de nord-vest al sălii. Tabloul se afla la douăzeci de metri în faţa lor, când Sophie aprinse lanterna cu lumină neagră şi începu să mature metodic podeaua cu fasciculul purpuriu, în căutarea unui indiciu scris de bunicul ei cu cerneală luminiscentă.
Lângă ea, Langdon simţea deja fiorii de emoţie care-i însoţeau de fiecare dată întâlnirea cu marile opere de artă. Mijindu-şi ochii, încercă să străbată cu privirea dincolo de cercul de lumină violetă. În stânga, se zărea masa octogonală a canapelei, ca o insulă întunecată pe marea calmă a parchetului.
Deja putea distinge caseta de sticlă protectoare de pe perete. În spatele ei, ca în izolarea unei celule de închisoare, se afla cea mai celebră pictură din lume.
Langdon ştia bine că unicitatea ei printre operele de artă nu avea nimic de-a face cu surâsul enigmatic al personajului şi nici cu interpretările care de care mai misterioase ale diverşilor istorici de artă, mai mult sau mai puţin profesionişti. Mona Lisa era celebră pur şi simplu fiindcă Leonardo declarase că tabloul este cea mai desăvârşită realizare a sa. Purtase pânza cu el în toate călătoriile pe care le făcuse şi, întrebat de ce, le răspundea că nu se poate despărţi de această sublimă expresie a frumuseţii feminine.
Cu toate acestea, mulţi specialişti bănuiau că aprecierile lui da Vinci nu aveau nici o legătură cu măiestria sa artistică. De fapt, tabloul era doar un banal portret realizat în tehnica sfumato. Veneraţia cu care îl privea autorul său deriva ― susţineau mulţi istorici de artă ― din ceva mult mai profund: un mesaj ascuns "printre rândurile" picturii. Cu alte cuvinte, Mona Lisa era una dintre cele mai ingenioase şi mai bine documentate glume cu poantă ascunsă. Amestecul ei complex de duble înţelesuri şi aluzii spirituale fusese dezvăluit pe larg în nenumărate lucrări de istorie a artei şi, cu toate acestea, în mod surprinzător, publicul considera şi astăzi surâsul ei ca fiind chintesenţa misterului.
"Nu-i nici un mister aici", îşi spuse Langdon în timp ce se apropia de tablou. "Nici un mister."
Nu cu mult timp în urmă, profesorul dezvăluise secretul Giocondei în faţa unui public cât se poate de neobişnuit ― câţiva deţinuţi de la Penitenciarul Essex County. Seminarul susţinut în închisoare făcuse parte dintr-o iniţiativă a Universităţii Harvard, menită să introducă un plus de educaţie în sistemul penitenciar american ― "Cultură pentru condamnaţi", cum o numeau colegii lui.
În faţa proiectorului instalat în biblioteca închisorii, profesorul discutase despre secretul Mona Lisei cu deţinuţii care doriseră să participe la seminar, oameni duri şi neciopliţi, însă surpinzător de interesaţi.
― Observaţi, vă rog, îi îndemnase Langdon apropiindu-se de imaginea proiectată pe perete, că fundalul nu este deloc uniform. Da Vinci a pictat linia orizontului în partea stângă mult mai jos decât în dreapta.
― A dat-o-n bară? întrebase unul dintre deţinuţi.
Profesorul râsese uşor:
― Nu. Nu prea obişnuia Leonardo să greşească. De fapt, a fost un mic trucând al lui. Fiindcă peisajul de fundal în partea stângă este pictat puţin mai jos, Mona Lisa pare mai mare văzută dinspre stânga decât dinspre dreapta. O mică glumă a unui maestru. În mod tradiţional, conceptelor de masculin şi feminin li se atribuie orientări diferite ― stânga aparţine femininului, iar dreapta masculinului. Deoarece da Vinci era un mare fan al principiului feminin, a procedat astfel încât Gioconda lui să pară mai maiestuoasă privită din stânga.
― Auzisem eu că a fost poponar! exclamase un tip mărunţel, cu cioc.
― Ei, istoricii obişnuiesc s-o spună puţin altfel, dar într-adevăr, Leonardo da Vinci a fost homosexual.
― Şi de-aia avea ideile alea cu chestiile feminine?
― Mai bine spus, da Vinci tindea spre echilibrul dintre masculin şi feminin. El credea că sufletul uman nu poate ajunge la iluminare decât dacă deţine deopotrivă elemente feminine şi masculine.
― Ca fetiţele cu cocoşei, adică?
Remarca stârnise hohote de râs în sală. Langdon se gândise o clipă să facă o paranteză etimologică despre termenul hermafrodit şi conexiunile sale cu Hermes şi Afrodita, dar ceva îi spunea că şi-ar fi răcit gura de pomană.
― Hei, domnule Langford, strigase un musculos. Este adevărat că Mona Lisa e, de fapt, portretul lui da Vinci în rochie? Eu aşa am auzit.
― Posibil. Leonardo era un farsor de primă clasă şi analizele computerizate ale tabloului şi ale autoportretelor artistului au relevat unele puncte de o similaritate uimitoare. Însă, indiferent care a fost intenţia pictorului, Gioconda nu este nici bărbat, nici femeie. Portretul poartă în el un subtil mesaj de androginitate; e o îmbinare a ambelor principii.
― Eşti sigur că toată chestia de-o spuseşi nu-i doar un fel împopoţonat de-a zice că Mona Lisa asta e o tipesă urâtă?
Langdon izbucnise în râs:
― Poate că ai dreptate. Însă Leonardo da Vinci ne-a lăsat un indiciu care sugerează clar că pictura sa este, într-adevăr, androgină. A auzit vreunul dintre voi despre un zeu egiptean pe nume Amon?
― Păi, da! strigă musculosul. Era zeul fertilităţii masculine!
Profesorul rămăsese uluit.
― Aşa scrie pe toate cutiile cu prezervative Amon, explică matahala, rânjind larg. Au desenat pe faţă un tip cu cap de berbec şi scrie că e zeul egiptean al fertilităţii.
Langdon nu cunoştea respectiva marcă, dar era bucuros să afle că fabricanţii încercau astfel să mai culturalizeze masele.
― Excelent! Amon era reprezentat, într-adevăr, ca un om cu cap de berbec, iar promiscuitatea şi coarnele sale curbate au dat naştere termenului argoticând horny din limba engleză, care desemnează un ins excitat sexual.
― Pe bune?
― Pe bune! Şi ştiţi care era corespondentul feminin al lui Amon? Care era zeiţa egipteana a fertilităţii'?
Întrebarea lui rămăsese fără răspuns.
― Era Isis, continuă profesorul. Prin urmare, avem zeul masculin, Amon ― continua el, scriind numele pe o hârtie în dreptul proiectorului. Şi avem totodată divinitatea feminină, Isis. Pictogramă acesteia din urmă era numită în antichitate L'ISA.
Sfârşind de scris, se trăsese într-o parte, pentru ca toată lumea din sala să poată vedea bine:

"amon l'isa"

― Vă sună cunoscut?
― Mona Lisa... mânca-ţi-aş! bâiguise unul dintre deţinuţi.
― Prin urmare, domnilor, pe lângă faptul că figura Mona Lisei este androgină, numele ei e o anagramă a comuniunii divine dintre masculin şi feminin. Acesta, prieteni, este micul secret al lui da Vinci şi totodată motivul pentru care Gioconda surâde atât de enigmatic.

― Bunicul meu a fost aici, spuse Sophie lăsându-se bruscând să cadă în genunchi, la nici trei metri distanţă de tablou.
Cu o mână tremurândă, îndrepta fasciculul de lumină neagră asupra unui loc anume pe podea.
La început, Langdon nu văzu nimic. Apoi, îngenunchind alături de ea, zări o picătură minusculă de lichid uşor fosforescent. Cerneală? Brusc, îşi aminti pentru ce anume era folosită, de fapt, lumina neagră. Sânge. Sophie avea dreptate: Jacques Saunière trecuse într-adevăr prin faţa Mona Lisei înainte de a-şi da sfârşitul.
― N-ar fi venit aici dacă n-ar fi avut un motiv întemeiat, şopti ea, ridicându-se. Ştiu sigur că mi-a lăsat un mesaj în sala aceasta.
Apropiindu-se cu paşi repezi de tablou, lumină parchetul chiar în faţa casetei, legănând lanterna în stânga şi-n dreapta.
― Nu-i nimic aici!
În acea clipă, Langdon zări o vagă licărire purpurie pe plexiglasul protector din faţa tabloului. Prinzând mâna lui Sophie, dirijă fasciculul de lumină direct spre Mona Lisa.
Amândoi încremeniră.
Pe plasticul transparent, şase cuvinte licăreau purpurii, suprapuse pe figura zâmbitoare a Giocondei.

27

Aşezat la biroul lui Saunière, locotenentul Collet asculta la telefonul pe care şi-l presa pe ureche. "Am înţeles oare bine?"
― O bucată de săpun?! Dar cum a aflat Langdon despre dispozitivul de localizare?
― Sophie Neveu, replică Fache. Ea i-a spus.
― Poftim?! De ce?
― A naibii de bună întrebare, dar tocmai am ascultat o înregistrare care demonstrează că ea i-a vândut pontul.
Collet rămăsese mut. "Ce era în capul femeii ăleia?" Avea Fache într-adevăr dovezi că Sophie Neveu se amestecase într-una dintre operaţiunile DCPJ? Pe lângă faptul că avea să fie concediată, o aştepta şi închisoarea.
― Dar, căpitane... Atunci, unde e Langdon acum?
― S-a declanşat între timp vreuna dintre alarmele de incendiu?
― Nu.
― Şi nimeni n-a ieşit pe sub grilajul Marii Galerii?
― Nimeni. Am postat acolo un ofiţer din echipa de securitate a Luvrului. Exact aşa cum aţi cerut.
― Bine, înseamnă că Langdon se află încă în Marea Galerie.
― Înăuntru? Dar ce naiba face acolo?
― Ofiţerul acela este înarmat?
― Da, domnule. Este un ofiţer superior.
― Trimite-l înăuntru. Oamenii mei nu pot reveni la obiectiv mai devreme de câteva minute şi nu vreau ca Langdon să iasă între timp. Şi, adaugă Fache după o scurtă pauză, spune-i ofiţerului că agentul Neveu este probabil înăuntru, împreună cu americanul.
― Credeam că agentul Neveu a plecat.
― Ai văzut-o dumneata plecând?
― Nu, domnule, însă...
― Ei bine, nimeni n-a văzut-o ieşind. Toată lumea a vazut-o doar când a intrat.
Collet era uluit de ândrăzneala tinerei. "Să fie încă aici, în muzeu?"
― Ocupă-te! ordona căpitanul. Vreau să-i am pe Langdon şi pe Neveu în bătaia puştii când mă întorc.

Când camionul demară, Bezu Fache îşi adună oamenii. Robert Langdon se dovedise un os greu de ros în seara asta şi, dacă îl ajuta Sophie Neveu, avea să fie, probabil, mult mai greu de prins decât îşi închipuise el.
Şi căpitanul nu voia să rişte sub nici o formă.
Pentru mai multă siguranţă, îşi împărţi echipa în două şi îi trimise pe primii înapoi la Luvru; ceilalţi oameni urmau să supravegheze singurul loc din Paris în care americanul ar fi putut găsi adăpost.

28

În Salle des Etats, Langdon privea uluit cele şase cuvinte ce licăreau pe caseta de plexiglas. Textul părea să plutească în aer şi arunca o umbră tremurată pe chipul enigmaticând al Mona Lisei.
― Le Prieuré, şopti Langdon. Asta demonstrează că bunicul tău era membru al ordinului!
Sophie îl privi nedumerită:
― Vrei sa spui că înţelegi fraza asta?
― E perfectă, încuviinţă el. Afirmă în mod clar unul dintre principiile fundamentale ale frăţiei!
Deloc lămurită, Sophie studie mesajul ce licărea pe chipul Giocondei:

"SO DARK THE CON OF MAN!"
"ATÂT DE NEGRU RENGHIUL PENTRU OM!"

― Tradiţia venerării divinităţii feminine, continuă Langdon, se bazează pe credinţa că primii capi ai Bisericii Creştine au jucat un renghi omenirii, răspândind minciuni care defăimau latura feminină, înclinând balanţa în favoarea celei masculine.
Sophie rămase tăcută, fără să-şi ia ochii de la mesajul scris.
― Confreria crede că împăratul Constantin cel Mare şi succesorii săi au convertit omenirea de la organizarea matriarhală la creştinismul patriarhal, prin intermediul unei propagande care devaloriza sacrul feminin şi elimina pentru totdeauna divinitatea feminină din religia modernă.
Ândoiala persista încă pe chipul lui Sophie.
― Bunicul m-a ândrumat aici, spre aceste cuvinte. Sunt sigură că a încercat să-mi spună mai mult decât atât!
Profesorul înţelese la ce se referea. "Crede că şi acesta e tot un cod!" Dacă exista un înţeles ascuns în mesajul lui Saunière, Langdon nu s-ar fi putut pronunţa deocamdată; mintea lui încă se chinuia să pătrundă sensul evident al cuvintelor.
"«Atât de negru renghiul pentru om»! Negru, într-adevăr."
Nimeni nu nega uriaşele efecte benefice ale religiei asupra lumii moderne, însă istoria violentă şi plină de falsitate a Bisericii nu putea fi trecută cu vederea. Campania ei brutală de "reeducare" a credinţelor păgâne, feministe, se întinsese pe durata a trei secole şi folosise metode pe cât de originale, pe atât de cumplite.
Inchiziţia Catolică publicase cea mai sângeroasă carte din istoria omenirii. Malleus Maleficarum ― sau Barosul vrăjitoarelor ― îi ândoctrinase pe oameni ideea "pericolului reprezentat de femeile liber-cugetătoare" şi instruise clerul cu privire la cele mai eficiente metode de a le identifica, tortura şi distruge. În categoria "vrăjitoarelor", Biserica includea toate femeile învăţate, preotesele, ţigăncile, misticele, iubitoarele naturii, tămăduitoarele şi, în general, orice femeie "suspect de interesată de natură". Moaşele erau şi ele ucise din cauza practicilor lor eretice, pentru că îşi foloseau cunoştinţele medicale pentru a uşura durerile naşterii ― o suferinţă, susţineau reprezentanţii Bisericii, care nu era altceva decât binemeritata pedeapsă a lui Dumnezeu pentru ândrăzneala Evei de a gusta din Mărul Cunoaşterii, făcându-se astfel vinovată de păcatul originar. În decursul celor trei sute de ani de vânătoare a vrăjitoarelor, Biserica arsese pe rug cinci milioane de femei.
Iar propaganda şi vărsarea de sânge îşi arătaseră roadele.
Lumea de azi era o dovadă vie a acestui fapt.
Odinioară considerate un element esenţial al iluminării spirituale, femeile fuseseră alungate din temple. Nu existau femei rabin, preotese catolice sau clerice musulmane. Practica, pe vremuri, sacră numită Hieros Gamos ― uniunea sexuală sacră dintre bărbat şi femeie, prin care cei doi deveneau un tot spiritual ― fusese defăimată, considerată un act profan, ruşinos. Credincioşii care înainte simţeau nevoia comuniunii cu corespondentul lor feminin pentru a deveni una cu Dumnezeu îşi reprimau acum impulsurile sexuale fireşti şi le considerau lucrarea diavolului, săvârşită în colaborare cu unealta favorită a acestuia... femeia.
Nici măcar asocierea femininului cu partea stângă a trupului nu a scăpat de ponegrire. În Franţa şi Italia, cuvintele pentru "stânga" ― gauche şi respectiv sinistra ― au căpătat semnificaţii profund negative, în vreme ce reciprocele lor de dreapta amintescând de dreptate, drept şi dexteritate. Chiar şi astăzi, mişcările politice radicale sunt considerate de stânga, gafele şi greşelile sunt numite stângăcii, iar tot ce e malefic este şi sinistru.
Vremurile divinităţii feminine au apus de mult. Zarurile au fost aruncate. Pământul-Mamă devenise o lume a bărbaţilor, iar zeii distrugerii şi ai războiului îşi luau ce li se cuvenea. Jumătatea masculină se dezlănţuise timp de două mii de ani, neînfrânată de perechea ei feminină. Stăreţia din Sion considera că aceasta anihilare a sacrului feminin din viaţa modernă este vinovată pentru ceea ce indienii Hopi din America de Nord numesc koyanisquatsi ― "viaţă dezechilibrată", adică situaţia instabilă din lumea de azi, marcată de conflicte permanente, alimentate de un exces de testosteron, de o pletoră de grupuri misogine şi o lipsă sporită de respect faţă de Pământul-Mamă.
― Robert! răsună şoapta intensă a lui Sophie, care-l trezi din reverie. Vine cineva!
Pe culoar se auzeau paşi care se apropiau.
― Aici!
Sophie stinse lanterna şi fu înghiţită de întuneric.
Pentru o clipă, Langdon încremeni, când se pomeni singur în beznă. "Aici... unde?" Imediat însă începu să desluşească silueta ei care alerga spre mijlocul încăperii şi apoi se ascunse după canapeaua octogonală. Se pregătea să-i urmeze exemplul, când o voce bubui în prag, îngheţându-l:
― Arrêtez!
Unul dintre agenţii de pază ai Luvrului se apropia cu revolverul îndreptat spre pieptul lui. Instinctiv, profesorul ridică mâinile:
― Couchez-vous! "La pământ!"
Într-o frântură de secundă, se trânti la podea cu faţa în jos. Paznicul se repezi la el şi-i depărtă picioarele, lovindu-l cu bocancul.
― Mauvaise idée, monsieur Langdon, îi spuse, apăsându-i ţeava pistolului în ceafă. Mauvaise idée!
Întins pe burtă, cu braţele şi picioarele răşchirate pe parchet, Langdon nu găsi tocmai amuzantă ironia poziţiei sale. "Omul Vitruvian", murmură ca pentru sine. "Doar că eu stau cu faţa în jos."

29

În Biserica Saint-Sulpice, Silas luă sfeşnicul greu de fier de la altar şi se apropie cu el de obelisc; îl putea folosi cu succes în chip de berbece. Localiză din nou dala de marmură care sunase a gol, dar îşi dădu seama că n-o va putea desprinde de la locul ei fără zgomot.

Fier pe marmura. Ecoul s-ar propaga până în centrul cupolei!
Daca l-ar auzi călugăriţa? Probabil că deja adormise, dar Silas nu voia să rişte. Căută ceva din pânză pentru a înfăşura metalul, nu găsi decât acoperâmântul de in al altarului, pe care nu avea de gând să-l rupă, oricum. "Sutana mea", găsi el soluţia. Ştiindu-se singur în biserică, dezlegă baierele şi îşi scoase veşmântul larg şi lung. Icni uşor când fibrele de lână se dezlipiră cu greu de rănile lui proaspete de pe spate.
Rămas numai cu fâşia de pânză din jurul şalelor, înfăşură sutana pe capătul sfeşnicului şi, ţintind în mijlocul dalei de marmură, lovi cu putere. Un bubuit înfundat. Piatra nu cedă. Lovi încă o dată. Acelaşi bubuit ândepărtat se auzi, de această dată însoţit însă de un trosnet uşor. La a treia lovitură, dala se sparse în sfârşit şi bucăţile de marmură căzură în golul de dedesubt.
"Un compartiment!"
Ândepărtă grăbit resturile sfărâmate şi privi înăuntru. Sângele îi zvâcnea cu frenezie în vene când îngenunche în faţa nişei. Întinzându-şi braţul alburiu, începu să pipăie prin interior.
La început nu simţi nimic. Pardoseala compartimentului era goală şi netedă. Dar, înfundându-şi braţul mai mult, până sub nivelul benzii de alamă, atinse ceva. Un fel de placă groasă, din piatră. Prinzând-o cu degetele, o scoase cu grijă afară. Apoi se aşeză lângă deschidere şi examină tăbliţa ― o mică lespede cu margini neregulate, pe care erau gravate câteva cuvinte. Pentru o clipă, avu impresia că este un fel de Moise al timpurilor moderne.
Textul îl surprinse. Se aşteptase să găsească pe cheia de boltă o hartă sau nişte instrucţiuni complicate, poate chiar cifrate. Pe tăbliţa aceasta însă, se afla o inscripţie cât se poate de laconică:
"Iov XXXVIII, 11"
"Un verset din... Biblie?" Simplitatea diavolească a indiciului era uluitoare. Ascunzătoarea tainică a ceea ce căutau ei era încifrată într-un verset din Biblie?! Frăţia nu se dăduse în lături de la nimic pentru a-şi bate joc de cei drept-credincioşi!
"Iov. Capitolul treizeci şi opt. Versetul unsprezece."
Deşi nu-şi amintea pe dinafară versetul, ştia că întreaga Carte a lui Iov se referea la istoria unui om a cărui credinţă în Dumnezeu supravieţuise unor încercări grele şi repetate. "Se potriveşte", îşi spuse, aproape incapabil să-şi mai stăpânească nerăbdarea.
Privind peste umăr, de-a lungul strălucitoarei Linii a Rozei, nu-şi putu reţine un zâmbet. Chiar în mijlocul altarului, sprijinită pe un suport auriu şi deschisă pe la mijloc, se afla o uriaşă Biblie, legată în piele.

Sus, în balcon, sora Sandrine tremura. Cu doar câteva clipe în urmă voise să fugă şi să-şi ducă la ândeplinire ordinele pe care le primise de mult, când, pe neaşteptate, omul din biserică îşi scosese sutana. Văzându-i pielea albicioasă ca de alabastru, abia îşi putuse înăbuşi un strigăt de surprindere şi oroare. Spinarea lată a omului era dungată de tăieturi lungi, sângerii. Chiar şi de la distanţa aceea, îşi dădea seama că rănile erau proaspete.
"Omul acesta a fost biciuit fără milă!"
Iar din coapsa lui, prinsă în cilice, încă mai picura sânge. "Ce fel de Dumnezeu ar vrea ca un trup să fie pedepsit într-un asemenea hal?!" Sora Sandrine n-ar fi putut înţelege niciodată rostul ritualurilor pe care le practicau membrii Opus Dei. Însă nu aceasta era cea mai mare grijă a ei acum. "Opus Dei caută cheia de boltă." Cum aflaseră despre ea, femeia nu-şi putea da seama şi, oricum, nu avea vreme să se gândească la asta acum.
Călugărul îşi îmbrăcă din nou sutana şi, strângându-şi la piept preţiosul său trofeu, se apropie de altar.
Fără cel mai mic zgomot, sora Sandrine ieşi din balcon şi se îndreptă în fugă spre camera ei. Îngenunche pe podea şi începu să pipăie pe sub patul mare din lemn şi găsi plicul sigilat pe care îl ascunsese acolo cu ani în urmă.
Îl rupse cu mişcări înfrigurate. Înăuntru se aflau patru numere de telefon din Paris.
Tremurând, începu să formeze.

În biserică, Silas aşeză tăbliţa de piatră pe altar şi se întinse după Biblie. Degetele lui albe erau foarte transpirate, lipicioase. Frunzări Vechiul Testament şi ajunse la "Cartea lui Iov". Capitolul treizeci şi opt. Căută versetul unsprezece, încercând să anticipeze cuvintele pe care avea să le citească.
"Ele ne vor arăta calea!"
Găsi rândul dorit. Erau numai şapte cuvinte. Nedumerit, le mai giti o dată, şi încă o dată, cu strania impresie că, totuşi, ceva era greşit. Cumplit de greşit. Versetul era clar:

"PÂNĂ AICI VEI AJUNGE ŞI NICIDECUM MAI DEPARTE."

30

Ofiţerul de pază Claude Grouard tremura de furie aţintindu-şi arma spre ceafa prizonierului său care era întins pe podea în faţa Mona Lisei'. "Ticălosul ăsta l-a ucis pe Jacques Saunière!" Custodele îi fusese ca un tată mult-iubit lui şi colegilor săi.
Acum, Grouard nu voia nimic mai mult decât să apese pe trăgaci şi să înfigă un glonţ în spinarea lui Robert Langdon. În calitatea lui de ofiţer superior, era unul dintre puţinii paznici care purtau asupra lor o armă încărcată. Totuşi, se mai linişti la gândul că uciderea prizonierului ar fi o soartă mult prea blândă în comparaţie cu ce îi pregătea Bezu Fache şi sistemul penitenciar francez.
Grouard îşi desprinse de la brâu staţia de emisie-recepţie şi încercă să-şi contacteze colegii pentru a cere întăriri, dar în receptor nu se auzeau decât pârâituri. Sistemele de securitate electronică din această încăpere afectau de fiecare dată comunicările radio. "Trebuie să mă apropii mai mult de uşă." Fără a-şi coborî arma, începu să se dea încet înapoi. La al treilea pas însă, încremeni.
"Ce dracului mai e şi asta?!"
Un miraj inexplicabil se înfăptui undeva, aproape de mijlocul încăperii. O siluetă. Mai era cineva în camera? O femeie se mişca în întuneric, înaintând repede spre peretele opus. În faţa ei, un fascicul de lumina purpurie se legăna pe podea înainte şi înapoi, de parcă femeia ar fi căutat ceva folosind o lanterna colorată.
― Qui est là? strigă Grouard, simţind pentru a doua oară în ultimele treizeci de secunde cum un val de adrenalina îi năvăleşte în vene.
Brusc, nu mai ştia încotro să-şi îndrepte arma sau în ce direcţie s-o apuce.
― PTS, replică o voce feminina calmă.
"Police Technique et Scientifique?! Credeam că toţi agenţii au plecat!" Era lac de sudoare. Acum îşi dădu seama că fasciculul purpuriu venea de la o lanternă cu lumină ultravioletă, obişnuită în dotarea echipelor PTS; totuşi, nu înţelegea ce caută DCPJ în sala aceasta.
― Votre nom! ceru el, convins că era ceva în neregulă la mijloc. Répondez!
― C'est moi, Sophie Neveu!
Undeva, în mintea lui Grouard se aprinse un beculeţ. "Sophie Neveu'?" Aşa o chema pe nepoata lui Saunière, parcă. Obişnuia adesea să vină pe aici în copilărie, dar asta fusese cândva, demult. "Nu se poate să fie ea!" Şi chiar dacă ar fi fost Sophie Neveu, putea avea oare încredere în ea? Grouard auzise despre ruptura survenită între custode şi nepoata lui.
― Ştii cine sunt, adăugă femeia. Şi nu Robert Langdon este cel care l-a ucis pe bunicul meu. Crede-mă!
Ofiţerul nu avea însă de gând s-o creadă pe cuvânt. "Am nevoie de întăriri." Încercă din nou să ia legătura, dar degeaba. Se afla încă la vreo douăzeci de metri de uşă şi, cu arma aţintită spre american, începu din nou să se îndrepte spre ieşire. În faţa lui, Sophie Neveu ridică lanterna spre un tablou de mari dimensiuni aflat pe zidul din faţa Mona Lisei.
Pricepând despre ce pictură era vorba, Grouard sughiţă surprins.
"Ce Dumnezeu face femeia aia acolo?!"

În celălalt capăt al sălii, Sophie simţea cum broboane de sudoare îi scăldau fruntea. Langdon încă era întins pe podea. "Rezistă, Robert! Sunt aproape gata!" Ştiind că paznicul n-ar trage nici în el şi nici în ea, îşi îndreptă întreaga atenţie spre ceea ce căuta, studiind zona adiacentă unui tablou anume ― un alt da Vinci. Dar în lumina ultravioletă a lanternei nu zări nimic deosebit. Nici pe perete, nici pe podea şi nici pe respectiva pânză.
"Dar trebuie să fie ceva aici!"
Era sigură ca descifrase corect intenţiile bunicului ei.
"Ce altceva ar fi putut să-mi sugereze?"
Capodopera pe care o cerceta acum era o pânză înaltă de un metru şi jumătate. Da Vinci îi înfăţişase aici pe Fecioara Maria, aşezată într-o poziţie aparent incomodă, împreună cu pruncul Iisus, pe Ioan Botezătorul şi pe îngerul Uriel care stătea pe un vârf de stâncă. Când era mică, ori de câte ori trecea prin faţa Mona Lisei, bunicul profita de ocazie pentru a o atrage şi spre aceasta pictură.
"Grand-père, aici sunt! Dar nu înţeleg!"
În spate, îl auzea pe Grouard încercând să comunice prin staţie cu colegii săi.
"Gândeşte!"
Îi reveni în minte mesajul scris pe caseta protectoare a Giocondei: "Atât de negru renghiul pentru om!" Tabloul pe care îl privea acum nu era apărat de o casetă din sticlă pe care să poată fi scris un mesaj şi Sophie ştia că bunicul ei n-ar fi distrus niciodată o operă de artă scriind direct pe pânză. "Cel puţin, nu pe faţa pânzei." Brusc, privirea îi zbură spre cablurile ce atârnau din plafon şi îl susţineau.
"Asta să fie oare?" Îşi puse mâinile pe marginea stângă a ramei şi începu să o tragă spre ea. Pictura era de mari dimensiuni şi apărătoarea din spate se ândoi. Sophie îşi strecură capul şi umerii între tablou şi perete. Ridică lanterna şi cercetă dosul pânzei.
În câteva secunde, îşi dădu seama că sperase în van. Nu era scris nimic acolo. Nici un text cu litere purpurii; doar spatele maroniu al unei pânze vechi, care...
"Stai puţin!"
Ca o părere, zări o slabă lucire metalică aproape de marginea de jos a armăturii ramei. Obiectul era mic, ândesat pe jumătate în spaţiul dintre pânză şi ramă. Un lanţ de aur strălucitor atârna.
Uluită, Sophie îşi dădu seama că lanţul era prins de o cheie aurie, pe care o cunoştea de undeva. Capul lat şi ornat al cheii avea forma unei cruci cu braţele egale şi înfăţişa un simbol pe care nu-l mai văzuse de la vârsta de nouă ani: o floare de crin şi iniţialele P.S. Dintr-o dată, vocea bunicului îi şoptea parcă din nou la ureche: "Când va veni vremea, cheia va fi a ta." Un nod dureros i se urcă în gât când realiza că, de dincolo de moarte, bătrânul îşi respectase promisiunea. "Cheia aceasta deschide o cutie în care păstrez multe secrete." Acum înţelegea: întregul joc de-a enigmele din seara asta avusese drept unic scop găsirea acestei chei. Jacques Saunière o avusese asupra lui când fusese ucis şi, probabil pentru a nu ajunge în mâinile poliţiei, o ascunsese după tablou, după care născocise o veritabilă "vânătoare de comori", asigurându-se astfel că n-o va găsi altcineva decât ea.
― Au secours! răsună deodată vocea paznicului. "Ajutor!"
Sophie smulse cheia şi o puse în buzunarul jachetei, alături de lanterna cu lumină ultravioletă.
Din spatele pânzei, văzu că paznicul încerca încă disperat să ia legătura cu cineva prin staţia de emisie-recepţie. Şi acum se îndrepta cu spatele înapoi spre uşă, cu pistolul spre ceafa lui Langdon.
― Au secours! urlă din nou în aparat.
Alte pârâituri.
"Nu poate transmite", îşi dădu ea seama, amintindu-şi cum turiştii se înfuriau adesea când încercau să-şi sune rudele şi să se laude că îi sună chiar din faţa Mona Lisei. Echipamentele complexe de supraveghere electronică făceau imposibil orice apel din sală. Grouard ajunsese aproape de prag, aşa că Sophie trebuia să acţioneze imediat.
Privi pânza de mari dimensiuni care aproape că o ascundea cu totul şi îşi dădu seama că, pentru a doua oară în seara aceea, Leonardo da Vinci avea să-i dea o mână de ajutor.

"Încă trei sau patru metri", îşi spuse Grouard, făcându-şi curaj, când vocea femeii răsună, reverberându-se în sala pustie:
― Arrêtez! Ou je la détruis!
Paznicul privi spre ea şi dând să mai facă un pas, piciorul îi rămăsese suspendat în aer.
― Mon Dieu, non!
Femeia ridicase tabloul de pe perete şi-l proptise cu partea de jos pe podea, în faţa ei. Înaltă de un metru şi jumătate, pânza o acoperea aproape în totalitate. În primul moment, Grouard se întrebă cum de nu se declanşase alarma, dar apoi îşi aminti că nu fusese încă repusă în funcţiune. "Dar ce naiba face acolo?!"
Când îşi dădu seama de acest lucru, îi îngheţă sângele în vine.
Pânza începuse să se umfle în mijloc, iar siluetele fragile ― a Fecioarei, a Pruncului Iisus şi a lui Ioan Botezătorul ― se distorsionau ciudat.
― Non! urlă Grouard privind cu groază cum nepreţuita pânză se întinde. Femeia împingea cu genunchiul de partea cealaltă!
― NON!
Paznicul se răsuci brusc, îndreptându-şi arma spre ea, dar imediat îşi dădu seama că nu avea nici un rost. Pictura era doar o pânză subţire, dar absolut impenetrabilă ― o armură de şase milioane de dolari!
"Nu pot să trag un glonţ printr-un da Vinci!"
― Lasă jos arma şi staţia radio, îi ceru femeia, adresându-i-se cu calm în franceză; altfel distrug tabloul. Cred că ştii ce ar crede bunicul meu despre asta.
Grouard văzu cum i se face negru în faţa ochilor:
― Te rog... nu! Aceea e Fecioara între stânci!
Repede, dădu drumul pistolului şi staţiei, ridicându-şi braţele deasupra capului:
― Mulţumesc, replică femeia. Acum să faci exact ce-ţi spun eu şi totul va fi perfect!

Puţin mai târziu, Langdon fugea alături de Sophie pe scara de incendiu, spre parter. Nici unul nu rostise vreun cuvânt de când ieşiseră din Salle des Etats, lăsându-l înăuntru pe paznicul înspăimântat. Profesorul ţinea acum în mână revolverul omului, dornic să scape cât mai repede de el; arma atârna greu şi-i părea un obiect străin, periculos.
Coborând câte două trepte, Langdon se întreba dacă Sophie ştia cât de valoroasă era pânza pe care ameninţase că o distruge. Pe de altă parte, alegerea ei părea ciudat de potrivită cu aventura din această noapte. La fel ca Mona Lisa, pictura pe care o smulsese de pe perete era celebră printre istoricii de artă pentru simbolismul ei păgân ascuns.
― Ţi-ai ales un ostatic preţios, îi spuse în vreme ce coborau.
― Fecioara între stânci. Dar n-am ales-o eu, ci bunicul. Mi-a lăsat ceva în spatele pânzei.
Profesorul îi aruncă o privire uimită:
― Poftim?! Dar de unde ai ştiut în dosul cărei picturi să cauţi? De ce Fecioara între stânci?
― "Atât de negru renghiul pentru om", surâse ea triumfător. În engleza ta ― şi a bunicului meu ― So dark the con of man. Madonna of the Rocks. Nu m-am prins la primele două anagrame, Robert, dar nu era s-o ratez şi pe a treia!

31

― Sunt morţi! bâigui sora Sandrine în receptor, lăsând un mesaj pe robotul telefonicând de la celălalt capăt al firului. Vă rog, răspundeţi! Au murit cu toţii !
Primele apeluri la trei numere de telefon de pe lista ei se soldaseră cu rezultate catastrofale ― o văduvă isterizată, un poliţist la locul unei crime şi un preot care încerca să consoleze o familie ândurerată. Toate cele trei persoane de contact erau moarte. Iar acum, sunase la cel de-al patrulea număr ― cel la care nu trebuia să telefoneze decât dacă primele trei nu puteau fi accesate ― îi răspunsese robotul. Textul înregistrat nu menţiona nici un nume, ci doar îi cerea apelantului să lase un mesaj.
― Dala din pardoseală a fost spartă! spuse ea după ce se încheie mesajul. Ceilalţi trei sunt morţi!
Sora Sandrine nu cunoştea identitatea celor patru bărbaţi pe care îi proteja, dar numerele de telefon pe care le ascunsese sub patul ei îi fuseseră încredinţate cu o singură şi fermă condiţie:
"Dacă dala aceea din pardoseală va fi vreodată spartă", îi explicase mesagerul nevăzut ― înseamnă că în eşalonul superior s-a infiltrat cineva. Unul dintre noi a fost ameninţat cu moartea, fiind nevoit să spună o minciună disperată. Sună la aceste numere. Să-i previi pe ceilalţi. Nu ne trăda încrederea!"
Era ca o alarmă tăcută. Perfectă în simplitatea ei. Ingeniozitatea planului o uluise atunci când aflase despre el. Dacă identitatea unuia dintre fraţi era compromisă, acesta putea spune o minciună care ar fi pus în mişcare maşinăria ce i-ar fi atenţionat pe toţi ceilalţi. În noaptea asta însă, se părea că nu doar o singură identitate fusese compromisă.
― Vă rog, răspundeţi, insistă ea, înspăimântată. Unde sunteţi?!
― Închide telefonul, rosti o voce groasă din prag.
Întorcându-se îngrozită, zări silueta masivă a călugărului. În mână ţinea sfeşnicul greu din fier. Tremurând, sora Sandrine puse receptorul în furcă.
― Sunt morţi, exclamă călugărul. Toţi patru. Şi şi-au bătut joc de mine! Spune-mi unde e cheia de boltă!
― Nu ştiu! replică ea. Alţii păzesc acest secret.
"Alţii care sunt acum morţi!"
Omul mai făcu câţiva paşi, cu degetele lui albe încleştate pe sfeşnicul de fier:
― Eşti o fiică a Bisericii şi, cu toate astea, îi slujeşti pe ei?!
― Mesajul lui Iisus a fost unul singur şi adevărat, îi răspunse călugăriţa sfidător. Eu nu văd vreo urmă de-a Sa la Opus Dei!
Un val de turbare explodă în ochii Albinosului. Braţul îi zvâcni înainte şi sfeşnicul vâjâi prin aer ca o bâtă. Sora Sandrine se prăbuşi; ultimul ei gând nu era altceva decât o sumbră presimţire.
"Toţi patru sunt morţi.
Nepreţuitul adevăr e pierdut pentru totdeauna."

32

Alarma declanşată la capătul vesticând al Aripii Denon zburătăci porumbeii adormiţi în Grădinile Tuileries, când Sophie şi Langdon ieşiră afară, în noaptea pariziană. În vreme ce străbăteau piaţa în fugă, spre maşina lui Sophie, profesorul auzea sirenele poliţiei urlând undeva, în depărtare.
― Cea de-acolo e, îi spuse Sophie, arătându-i o maşinuţă roşie cu numai două locuri, parcată într-o margine a pieţei.
"Sper că glumeşte!" Era cel mai mic automobil pe care-l văzuse el vreodată.
― Smart, îl lămuri ea. La o sută de kilometri consumă un litru.
Abia avu timp să se arunce pe scaunul din dreapta, că Sophie şi demară în trombă, trecând peste o alee cu pietriş. Urcă apoi pe trotuar, viră scurt şi coborî din nou pe carosabil, intrând pe sensul giratoriu, la Carrousel du Louvre.
Pentru un moment, Sophie păru că are de gând să taie giratoriul, trecând peste bordura circulară din centru şi peste spaţiul verde pe care aceasta îl înconjura.
― Nu! strigă Langdon, ştiind că bordurile aveau rolul de a ascunde periculoasa deschidere din centru ― La Pyramide Inversée ― piramida răsturnată pe care o văzuse mai devreme din interiorul muzeului; era suficient de largă pentru a înghiţi maşinuţa lor cu totul.
Din fericire, Sophie alese o altă rută şi, trăgând de volan spre dreapta, ieşi din piaţetă, viră spre stânga şi porni cu toată viteza spre Rue de Rivoli.
Sirenele maşinilor de poliţie urlau şi mai tare în urma lor, lumina farurilor fiind deja vizibilă în retrovizor. Motorul maşinuţei protestă zgomotos când Sophie apăsă şi mai mult pe acceleraţie. La cincizeci de metri în faţă, lumina semaforului deveni roşie. Sophie înjură încet, fără a ridica piciorul de pe pedală. Langdon simţi cum i se urcă nişte fiori pe şira spinării.
― Sophie...!
Încetini puţin, aruncă o privire fugară în stânga şi-n dreapta, apoi coti la stânga, pe Rue de Rivoli. După încă o jumătate de kilometru, ajunseră într-o altă piaţetă. Parcurseră şi aici tot pe sensul giratoriu şi intrară pe Champs-Elysées.
Langdon se răsuci în scaun, privind în spate, spre Luvru. Poliţia nu părea a mai fi pe urmele lor; marea de lumini roşii şi albastre se oprise la porţile muzeului.
Ceva mai liniştit, în sfârşit, se întoarse cu faţa spre parbriz:
― Mda, a fost interesant!
Sophie nu părea să îl fi auzit. Conducea în continuare cu ochii aţintiţi, ignorând elegantele vitrine ce mărgineau bulevardul ― un Fifth Avernue parizian, cum le plăcea americanilor să spună. Ambasada se afla la nici doi kilometri depărtare, aşa că Langdon se cufundă liniştit în scaunul său.
"Atât de negru renghiul pentru om!"
Viteza de reacţie a lui Sophie fusese impresionantă.
Fecioara între stânci.
Sophie spusese că bunicul ei i-a lăsat ceva în spatele tabloului. "Un ultim mesaj, poate?" Ascunzătoarea fusese excelent aleasă, profesorul trebuia să recunoască acest lucru. Fecioara între stânci era o altă verigă perfectă în complexul şir de simboluri din această noapte ― de parcă Saunière îşi reafirma la fiecare pas preferinţa pentru latura întunecată şi misterioasă a lui Leonardo da Vinci.
Pictura îi fusese comandată artistului de o grupare numită "Confreria Imaculatei Concepţiuni", care avea nevoie de o pânza pentru un triptic de altar în Biserica San Francesco din Milano. Călugării îi precizaseră lui Leonardo dimensiunile exacte ale pânzei şi tema dorită: Fecioara Maria, Pruncul Iisus, Ioan Botezătorul copil şi îngerul Uriel în timp ce se adăposteau într-o peşteră. Deşi artistul le respectase dorinţa întru totul, membrii grupării fuseseră oripilaţi la vederea tabloului; pictura era presărată din plin cu detalii explozive şi câtuşi de puţin la locul lor.
Înveşmântată în albastru, Fecioara Maria îşi ţinea braţul în jurul unui copil, probabil Pruncul Iisus. În faţa ei stătea Uriel, alături de alt copil ― Ioan Botezătorul, desigur. În mod straniu însă, în locul obişnuitului scenariu în care Iisus îl binecuvântează pe Ioan, în pictura lui da Vinci lucrurile păreau că se petrecând invers... Iisus se pleca în faţa autorităţii Botezătorului! Mai mult de-atât, Maria îşi ţinea o mână deasupra lui Ioan, cu un gest evident ameninţător ― degetele ei părând gheara unui vultur gata să înhaţe un cap invizibil. Dar elementele înfricoşătoare nu se opreau aici: chiar sub degetele Mariei, Uriel făcea la rândul lui, un gest cu palma, de parcă ar fi retezat capul invizibil ţinut de mâna Fecioarei.
Studenţii lui Langdon se amuzau totdeauna când aflau că da Vinci potolise în cele din urmă spiritele confreriei, pictând o a doua versiune, mai "diluată" a Fecioarei între stânci, în care toate personajele aveau o atitudine cât se poate de ortodoxă. Această a doua versiune este expusă acum la Galeria Naţională din Londra, sub numele Fecioara între stânci, deşi Langdon prefera în mod categoric straniul original de la Luvru.
Maşinuţa continua să gonească pe Champs-Elysée, când profesorul întrebă:
― Tabloul. Ce era în spatele lui?
Sophie nu-şi luă privirea de la şosea:
― Am să-ţi arăt când vom fi în siguranţă, în ambasadă.
― Ai să-mi araţi?! Ţi-a lăsat un obiect concret?
Ea schiţă un gest afirmativ:
― Gravat cu o floare de crin şi iniţialele P.S.
Langdon nu-şi putea crede urechilor.

"Vom reuşi", îşi spuse Sophie virând la dreapta, trecând în viteză pe lângă luxosul Hôtel de Crillon şi intrând în zona reşedinţelor diplomatice din Paris. Ambasada se afla la vreun kilometru distanţă. În sfârşit, simţea şi ea că poate respira normal.
Deşi atentă la drum, nu îi ieşea din minte cheia pe care o avea în buzunar şi ziua în care zărise pentru prima dată capul în formă de cruce cu braţele egale, tija triunghiulară, crestăturile, simbolul floral şi literele P.S.
Cu toate că în decursul anilor abia dacă se mai gândise din când în când la cheie, munca ei în cadrul serviciilor de spionaj o învăţase multe lucruri despre securitate şi acum structura deosebită a obiectului nu i se mai părea atât de stranie. "O matrice variabilă creată cu un instrument laser. Imposibil de duplicat." Neavând dinţii clasici care să pună în mişcare un tambur rotitor, seria complexă de marcaje ale cheii era analizată în broască de un "ochi" electronic. Dacă acesta constata că indentaţiile hexagonale erau corect dispuse, spaţiate şi orientate, broasca se descuia.
Habar nu avea ce anume ar putea descuia cheia din buzunarul ei, dar bănuia că Robert îi va putea spune. La urma urmei, îi descrisese simbolul gravat înainte de a apuca să-l vadă. Capul în formă de cruce sugera că obiectul aparţinea unei organizaţii creştine, dar Sophie nu cunoştea nici o biserică sau mânăstire care să aibă chei cu matriţe variabile, create cu instrumente laser.
Şi în plus, bunicul meu nu fusese creştin...
Avusese dovada cu zece ani în urmă. În mod ironic, o altă cheie ― mult mai banală ― îi revelase adevărata fire a bunicului ei.
Era o după-amiază caldă când aterizase la Aeroportul Charles de Gaulle şi urcase într-un taxi pentru a ajunge repede acasă. "Grand-père va fi atât de surprins când mă va vedea!", îşi spusese ea pe drum. Întorcându-se de la colegiul din Anglia pentru vacanţa de primăvară, cu câteva zile mai devreme decât anunţase, abia aştepta să-l vadă şi să-i povestească despre metodele de criptare pe care le studia.
Când ajunsese la locuinţa din Paris, bunicul nu era însă acasă. Dezamăgită, îşi dăduse seama că nu ştia de sosirea ei, aşa că, probabil, se afla încă la Luvru. "Dar e sâmbătă după-amiază!" Rareori bătrânul lucra şi la sfârşit de săptămână. Sâmbăta şi duminica, de obicei...
Surâzând, alergase la garaj. Desigur, maşina nu era acolo, lui Jacques nu îi plăcea să conducă prin oraş şi automobilul îl păstra pentru o singură destinaţie ― cabana din Normandia, la nord de Paris. După luni întregi petrecute în aglomeraţia londoneză, Sophie abia aştepta să simtă iar mirosul ierbii proaspete şi să-şi înceapă vacanţa imediat. Nu se înserase încă atunci când hotărî să plece imediat şi să-i facă bunicului o surpriză. Împrumutase o maşină de la o prietenă şi pornise spre nord la lumina lunii, printre dealurile de lângă Creully. Ajunsese puţin după ora zece. Drumul de acces spre casă era lung de aproape doi kilometri şi-l parcursese până pe la jumătate când începuse să zărească, printre copaci, vechea reşedinţă ― un castel din piatră, înconjurat de o pădurice, pe coasta unui deal.
Sophie se aşteptase să-l găsească pe bătrân dormind la ora asta, dar observase, încântată, că toate luminile erau aprinse în casă. Încântarea i se transformase în surprindere când, ajunsă în faţa casei, văzuse că aleea era plină de maşini parcate ― Mercedes, BMW, Audi şi un Rolls-Royce.
Uimită, le privise o clipă şi apoi izbucnise în râs. "Bunul meu grand-père, omul retras şi izolat!" După cum se vedea, Jacques Saunière nu era chiar atât de singuratic pe cât voia să pară. Era evident că dăduse o petrecere ştiind-o pe ea la şcoală şi, judecând după automobile, printre invitaţi se numărau unii dintre cei mai influenţi oameni ai Parisului.
Nerăbdătoare să-i facă o surpriză, alergase la uşa din faţă. Dar era încuiată. Ciocănise. Nimeni nu îi răspunsese. Nedumerită, ocolise casa şi încercase uşa din spate. Şi aceea era încuiată. Şi iarăşi nu-i răspunsese nimeni.
Nemaiştiind ce să creadă, rămăsese o clipă în prag să asculte. Nu se auzea decât vântul rece din Normandia măturând valea.
Nici o muzică.
Nici o voce.
Nimic.
Sophie înconjurase iarăşi casa, se urcase pe o grămadă de lemne şi privise pe fereastra închisă a sufrageriei. Ce se petrecea înăuntru nu avea parcă nici un sens.
― Nu e nimeni aici!
Toate camerele de la parter erau pustii.
"Unde să fie, oare, toată lumea?"
Cu inima bătându-i nebuneşte, fugise până la şopronul de lemne şi căutase cheia de rezervă pe care bunicul o păstra ascunsă sub cutia de vreascuri. Alergase apoi la uşa din faţă şi intrase. Panoul de control al sistemului de alarmă începuse să clipească roşu ― semn că avea la dispoziţie zece secunde pentru a tasta codul de acces înainte ca alarma să se declanşeze.
"A conectat sistemul de alarmă în timpul unei petreceri?!"
Formase imediat cifrele corecte şi dezactivase sistemul. În casă nu se afla însă nimeni. Nici la parter, nici la etaj. Coborând din nou în camera de zi, rămăsese câteva clipe în mijlocul încăperii pustii, întrebându-se ce s-o fi întâmplat. Şi atunci, în liniştea din casă, auzise.
Voci înfundate. Se părea că răzbat de undeva, de dedesubt. De unde anume ― nu-şi putea da seama. Îngenunchind, îşi lipise urechea de podea şi ascultase. Da, vocile veneau în mod cert de undeva, de jos. Şi păreau a cânta sau... a incanta ceva. I se făcuse frică. Fiindcă, mai bizar decât sunetele în sine era un alt lucru: casa nu avea subsol.
"Cel puţin, nu unul despre care să ştiu eu."
Întorcându-se şi cercetând încăperea, privirea îi căzuse pe singurul obiect care părea nelalocul lui ― o tapiserie Aubusson, preferata bunicului ei. De obicei, aceasta şedea pe zidul dinspre răsărit, lângă şemineu, dar acum fusese trasă într-o parte, lăsând să se vadă peretele. Se apropiase de ea şi îşi dăduse seama că incantaţiile se auzeau mai tare şi, cu o uşoară ezitare, îşi lipise urechea de lambriuri. Vocile erau mai clare acum. Oameni care psalmodiau... intonând cuvinte pe care nu le putea distinge.
"Dincolo de zid e un spaţiu gol!"
Pipăind marginile lambriurilor, găsise, în cele din urmă, un spaţiu uşor adâncit, discret. O uşă glisantă. Cu inima bătându-i freneticând în piept, îşi pusese degetele în adâncitură şi trăsese. Peretele alunecase în lateral. Din întunericul ce domnea dincolo, glasurile se auzeau mai limpede.
Sophie trecuse pragul şi se pomenise pe o scară de piatră grosier finisată, care cobora spre subsol în formă de spirală. Venise aici de nenumărate ori, încă din copilărie, şi habar n-avusese că există o asemenea scară!
În timp ce cobora, aerul devenea mai rece, iar vocile, mai clare. Distingea deja glasuri de bărbaţi şi de femei. Nu putea să vadă mare lucru, din cauza scării în formă de spirală, dar ultima treaptă era deja vizibilă. Dincolo de ea se zărea un peticând de podea ― piatră iluminată de licăririle roşietice ale unui foc.
Ţinându-şi respiraţia, coborâse ultimele trepte şi se ghemuise la podea, pentru a privi. Abia după câteva secunde mintea ei izbutise să înţeleagă cele văzute.
Se afla într-un fel de grotă ― o sală care părea să fie săpată direct în roca dealului. Singurele surse de lumină erau cele câteva torţe de pe pereţi. Înconjuraţi de pâlpâitul torţelor, vreo treizeci de oameni formaseră un cercând în mijlocul încăperii.
"Visez", îşi spusese în sinea ei. "E un vis. Ce altceva ar putea fi?"
Toţi cei din grotă purtau măşti. Femeile erau înveşmântate în robe albe de mătase şi purtau pantofi aurii. Aveau măşti albe, iar în mâini ţineau câte un glob auriu. Bărbaţii purtau tunici lungi, negre, iar măştile lor erau negre. Parcă erau piesele dintr-un grotesc joc de şah. Toţi se legănau înainte şi înapoi, îngânând cuvinte neînţelese, în semn de veneraţie faţă de ceva ce se afla pe podea, în mijlocul cercului... ceva ce Sophie nu putea distinge.
Incantaţia răsuna din ce în ce mai tare. Şi mai repede. Tunătoare deja. Participanţii făcuseră un pas înainte şi îngenuncheaseră. În clipa aceea, Sophie reuşise, în sfârşit, să vadă ce anume se afla în mijlocul lor. Împleticindu-se cuprinsă de oroare, simţise cum imaginea i se întipăreşte în minte pentru totdeauna, ca înfierată cu fierul roşu. Simţise că i se face rău, se întorsese şi o luase la fugă înapoi pe scări, sprijinindu-se cu mâinile de ziduri, închisese uşa în urma ei, se repezise la maşină şi pornise, stupefiată, spre Paris.
În seara aceea, cu toate convingerile ei de-o viaţă spulberate, dezamăgită şi trădată, îşi împachetase toate lucrurile şi plecase de acasă. Pe masa din sufragerie îi lăsase bunicului un bileţel:

"Am fost acolo. Nu încerca să iei legătura cu mine."

Lângă el pusese cheia de rezervă de la şopronul casei de vacanţă.
― Sophie! răsună vocea lui Langdon. Opreşte! Opreşte!
Smulsă din amintiri, apăsă cu brutalitate frâna.
― Ce e? Ce s-a întâmplat?
Langdon îi arătă cu degetul în susul străzii.
Când văzu, simţi cum sângele îi îngheaţă în vene. La o sută de metri în faţă, intersecţia era blocată de două maşini ale poliţiei parcate de-a latul carosabilului. "Au blocat bulevardul!"
Profesorul oftă adânc:
― Prin urmare, nu ne putem apropia în seara asta de ambasadă.
În intersecţie, cei doi ofiţeri de poliţie care aşteptau lângă maşini priveau acum în direcţia lor, probabil intrigaţi de maşinuţa care oprise atât de bruscând la o mică distanţă de ei.
"Bine, Sophie, întoarce cu grijă, foarte încet", îşi spuse.
Intrând în marşarier, întoarse ca o profesionistă într-ale şofatului din trei mişcări şi porni înapoi. În timp ce se ândepărtau, în urma lor izbucni imediat urletul sirenelor, însoţit de scrâşnetul pneurilor.
Înjurând, Sophie călcă nervoasă pe acceleraţie.

33

Străbătând în viteză cartierul rezidenţial al diplomaţilor, maşina lui Sophie se strecură printre ambasade şi consulate, coti pe o străduţă secundară şi apoi viră scurt la dreapta, reintrând pe Champs-Elysées.
Langdon stătea alături încordat, întors în scaun şi căutând în urma lor vreun semn că ar fi urmăriţi de poliţie. Dintr-o dată, îşi dori să nu fi fugit. "Nici n-am fugit eu", îşi aminti. Sophie hotărâse pentru el, când aruncase dispozitivul de localizare pe fereastră. Acum, fugind în direcţie opusă ambasadei, prin traficul lejer de pe Champs-Elysées, îşi dădu seama că şansele i se împuţinaseră drastic. Deşi maşinile poliţiei rămăseseră undeva în urmă, se cam ândoia că norocul lor va dura prea mult.
La volan, Sophie duse mâna la buzunarul jachetei, scoase un mic obiect metalic şi i-l întinse:
― Robert, ar trebui să te uiţi puţin la asta. E ceea ce mi-a lăsat bunicul ascuns după tabloul Fecioara între stânci.
Incitat, profesorul luă obiectul şi-l studie. Era greu, în formă de cruce, şi la început crezu că e un pieu funerar ― o versiune miniaturală a unei coloane memoriale ce se înfigea în pământ, la capul unui mormânt. Dar apoi observă că tija era în formă de prismă, având feţe triunghiulare pe care se vedeau sute de mici hexagoane, dispuse aparent la întâmplare.
― Este o cheie cu matriţă laser, îi explică Sophie. Hexagoanele acelea sunt citite în broască de un "ochi" electronic.
"O cheie?" El, unul, nu mai văzuse niciodată ceva asemănător.
― Uită-te pe partea cealaltă.
când întoarse cheia, degetele îi încremeniră. Delicat gravate în mijlocul crucii, se vedeau o floare de crin stilizată şi iniţialele P.S.
― Sophie! exclamă el. Este simbolul despre care îţi povesteam! Sigla oficială a Stăreţiei din Sion.
Ea încuviinţă:
― Aşa cum ţi-am spus, am văzut cheia asta cu mulţi ani în urmă. Bunicul mi-a cerut să nu vorbesc niciodată despre ea.
Profesorul încă nu-şi putea lua ochii de la cheie. Obiectul de înaltă tehnologie şi simbolismul lui de milenii se îmbinau într-o stranie armonie a vechiului cu noul.
― Cheia, mi-a mai spus el, deschide o cutie în care erau păstrate multe secrete.
Langdon se înfioră închipuindu-şi ce secrete putea avea un om ca Jacques Saunière. Ce anume să facă o străveche confrerie cu o cheie ultramodernă? Unicul scop al frăţiei era acela de a proteja un secret. Un secret cu o putere incredibilă. "Să existe, oare, vreo legătură între cheie şi acel secret'?" Ideea era mai mult decât incitantă.
― Ştii ce anume deschide?
Sophie îl privi dezamăgită:
― Credeam că tu ştii!
Profesorul tăcu însă şi studie în continuare cheia pe toate feţele.
― Pare a fi creştină, insistă Sophie.
El însă nu era foarte sigur. Capul cheii nu avea forma obişnuită a crucii creştine, cu un braţ mai lung decât celălalt; eră, mai degrabă, o cruce pătrată ― cu braţele de lungime egală ― premergătoare creştinismului cu o mie cinci sute de ani. Această formă nu avea conotaţiile crucificării, asociate crucii latine pe care romanii o foloseau ca instrument de tortură. Langdon se mira întotdeauna când îşi dădea seama cât de puţini creştini care se închinau în faţa crucii cunoşteau istoria violentă a simbolului, reflectată chiar în numele ei: cuvintele "cruce" şi "crucifix" provin ambele din latinescul cruciare ― "a tortura".
― Sophie, tot ce-ţi pot spune este că, în general, crucile cu braţe egale, ca aceasta, sunt considerate paşnice. Structura pătrată nu permitea folosirea lor pentru crucificări, iar echilibrul dintre elementele orizontale şi cele verticale amintescând de uniunea firească a masculinului cu femininul ― ceea ce le conferă un simbolism în armonie cu filozofia frăţiei.
Ea îl privi încruntată:
― N-ai idee la ce foloseşte, nu-i aşa?
― Deloc.
― Bine, trebuie să ieşim de pe bulevard, spuse ea privind în oglinda retrovizoare. Să găsim un loc retras, în care să ne gândim ce anume ar putea să deschidă cheia asta.
Gândul lui Langdon zbura la camera lui confortabilă de la Ritz. Din păcate însă, hotelul nu mai constituia acum o opţiune plauzibilă.
― Ce părere ai despre gazdele mele de la Universitatea Americană?
― Am fi o pradă uşoară. Fache ar verifica imediat.
― Dar tu trebuie să cunoşti pe cineva. Doar locuieşti aici!
― Poliţia îmi va verifica apelurile telefonice şi poşta electronica, va vorbi cu colegii mei... Toate cunoştinţele mele sunt compromise şi nici la un hotel nu ne putem gândi, fiindcă toate solicită acte de identitate.
"Poate ca totuşi aş fi procedat mai inteligent dacă l-aş fi lăsat pe Fache să mă aresteze."
― Hai să sunăm la ambasadă. Le voi explica situaţia şi-i voi ruga să trimită pe cineva să ne întâlnim.
― Să ne întâlnim?! Sophie se întoarse spre el şi-l privi de parcă înnebunise subit: Robert, visezi! Ambasada are jurisdicţie doar asupra propriului teritoriu. Dacă ar trimite pe cineva după noi, s-ar considera că ajută un fugar să scape de autorităţile franceze. N-o să vină nimeni. Că reuşeşti să intri în ambasadă şi să ceri azil temporar e un lucru, dar să le ceri să ia poziţie împotriva Poliţiei şi Justiţiei Franceze în acţiune e cu totul altceva. Sună acum la ambasadă şi-ţi vor spune să nu mai complici situaţia şi să te predai. Apoi îţi vor promite că vor folosi toate mijloacele diplomatice pentru a-ţi asigura un proces echitabil. Câţi bani ai la tine? îl întrebă ea după o scurtă pauză.
Profesorul se uită în portofel.
― O sută de dolari... câţiva euro... De ce?
― Cărţi de credit ai?
― Bineînţeles!
Nu-i răspunse, dar Langdon îşi dădu seama că tânăra se gândeşte la un plan. Drept în faţă, la capătul bulevardului, se înălţa Arcul de Triumf ― tributul adus de Napoleon propriei străluciri militare ― înconjurat de cel mai mare sens giratoriu din Franţa, o uriaşă stea cu nouă braţe.
Sophie se uită din nou în oglinda retrovizoare.
― Am scăpat de poliţie deocamdată, dar nu vom rezista nici cinci minute, dacă nu schimbăm maşina.
"Păi, să furăm una", propuse Langdon în sinea sa, "dacă tot ne-am făcut infractori."
― Şi ce ai de gând?
Maşinuţa intră în giratoriu.
― Ai încredere în mine!
Profesorul nu îi răspunse. Încrederea în ea nu se dovedise o alegere prea inteligentă până acum. Ridicându-şi mâneca sacoului, privi ceasul de la încheietură ― un exemplar de colecţie cu un Mickey Mouse pe cadran, primit de la părinţi când împlinise zece ani. Deşi imaginea copilărească atrăgea adesea priviri curioase, Langdon nu-şi cumpărase niciodată alt ceas; desenele animate ale lui Disney fuseseră primul lui contact cu magia formelor şi a culorilor, iar în prezent Mickey îi amintea să-şi păstreze mereu tinereţea sufletească. În acea clipă, braţele şoricelului erau întinse într-un unghi neobişnuit, indicând o oră neverosimilă: 2.51 A.M.
― Interesant ceas, remarcă Sophie, în timp ce întoarse maşina în sens invers.
― E o poveste lungă, replică el, trăgându-şi mâneca înapoi, peste încheietură.
― Îmi închipui.
Îi zâmbi cu subînţeles, ieşi din sensul giratoriu şi acceleră spre nord, ândepărtându-se de centru. Trecând ca o săgeată prin două intersecţii cu semaforul verde, ajunse la o a treia şi viră la dreapta, pe Boulevard Malesherbes. Lăsând în urmă zona reşedinţelor diplomatice, pătrunseră într-un cartier mai întunecat. După o curbă la stânga, Langdon îşi dădu seama unde se aflau.
Gara Saint-Lazare.
În faţă, terminalul de cale ferată, cu acoperişul său din sticlă, semăna cu bizara corcitură între un hangar de avioane şi o seră de legume. În Europa, gările nu dorm niciodată; chiar şi la această oră, vreo şase taxiuri aşteptau în faţa intrării principale. Vânzătorii ambulanţi îşi împingeau cărucioarele cu sandvişuri şi apă minerală, în vreme ce grupuri de puştani cu rucsacuri în spinare ieşeau în stradă frecându-se la ochi şi privind în jur ca şi cum ar fi încercat să-şi amintească în ce oraş coborâseră. În capătul străzii, doi poliţişti dădeau indicaţii unor turişti rătăciţi.
Sophie îşi duse maşinuţa în spatele taxiurilor şi parcă într-o zonă interzisă, deşi era loc suficient pe partea cealaltă a străzii. Înainte ca Langdon s-o poată întreba ce are de gând, ieşi din maşină, alergă la taxiul din faţă şi începu să discute cu şoferul.
Coborând şi el, profesorul o văzu înmânându-i acestuia un teanc gros de bancnote. Şoferul clătină din cap şi, spre uimirea lui Langdon, demară fără ei.
― Ce s-a întâmplat? întrebă el când ajunse pe trotuar.
Dar ea pornise deja spre intrarea în gară.
― Vino! Cumpărăm două bilete la primul tren care pleacă din Paris.
Langdon alergă s-o ajungă din urmă. Aventura care începuse sub forma unui drum de nici doi kilometri până la Ambasada Americană se transformase acum într-o veritabilă evadare din Paris, iar lui îi plăcea din ce în ce mai puţin.

34

Şoferul desemnat să-l ia pe Aringarosa de la Aeroportul Internaţional Leonardo da Vinci din Roma parcase lângă bordură un Fiat mic, o marcă obişnuită. Episcopul îşi amintea de zilele în care Vaticanul folosea automobile mari, de lux, pe care se lăfăiau embleme şi steguleţe cu însemnele papalităţii. "Au apus vremurile acelea."
Maşinile Vaticanului erau acum mult mai puţin ostentative şi aproape totdeauna fără siglele specifice. Sfântul Scaun pretindea că motivul era reducerea cheltuielilor şi dirijarea fondurilor spre dioceze, dar Aringarosa bănuia că era, mai degrabă, o măsură de precauţie. Lumea înnebunise şi în multe părţi ale Europei a-ţi afişa iubirea faţă de Hristos era acelaşi lucru cu a-ţi picta o ţintă pe capota maşinii.
Strângându-şi sutana în jurul corpului, episcopul urcă şi se aşeză pe bancheta din spate, pregătit pentru drumul lung ce-l aştepta până la Castelul Gandolfo ― acelaşi drum pe care-l făcuse şi cu cinci luni în urmă.
"Călătoria de anul trecut la Roma, oftă el. Cea mai lungă noapte a vieţii mele."
Acum cinci luni, primise de la Vatican un telefon prin care i se solicita prezenţa imediată în Roma. Fără nici o explicaţie. "Biletele vă aşteaptă la aeroport." Sfântul Scaun se străduia din răsputeri să păstreze peste toate acţiunile un văl de mister, chiar şi pentru cele mai înalte feţe bisericeşti.
Aringarosa bănuise că era vorba doar despre dorinţa papei şi a altor oficiali de la Vatican de a se fotografia împreună şi a-şi trage pe turta lor puţin din spuza recentului succes al Opus Dei ― finalizarea sediului central din New York. Revista Arhitectural Digest numise clădirea "un far luminos al catolicismului, integrat sublim în peisajul arhitectural modern", iar în ultima vreme Vaticanul părea a fi atras de tot ceea ce conţinea cuvântul "modern".
Aringarosa nu avusese altă soluţie decât să accepte invitaţia, deşi nu cu prea multă tragere de inimă. Nefiind un admirator al actualei administraţii papale ― la fel ca majoritatea clericilor conservatori ― episcopul urmărise cu îngrijorare crescândă primul an de mandat al noului papă. De un liberalism fără precedent, Sfinţia Sa urcase pe scaunul pontifical în urma unuia dintre cele mai neobişnuite şi mai controversate conclavuri din istorie. Iar acum, în loc să arate umilinţa şi modestia cuvenite unei asemenea ascensiuni, Sfântul Părinte se amestecase în absolut tot ce-i permitea poziţia sa de mai-mare al creştinătăţii. Atrăgând o tulburătoare susţinere liberală în sânul Colegiului Cardinalilor, papa declarase că misiunea sa pontificală era aceea de "reîntinerire a doctrinei Vaticanului şi de adaptare a catolicismului la realităţile mileniului al treilea".
Altfel spus, omul era suficient de arogant încât să-şi închipuie că poate rescrie cu de la sine putere legile lăsate de Dumnezeu şi să recâştige inimile celor care considerau că pretenţiile adevăratei credinţe catolice deveniseră inconfortabile în lumea de azi.
Aringarosa îşi folosise întreaga influenţă politică ― substanţială, ţinând seama de amploarea Opus Dei şi a conturilor sale bancare ― pentru a-i convinge pe Suveranul Pontif şi pe consilierii săi că îmblânzirea legilor Bisericii ar fi sinonimă nu doar cu laşitatea şi lipsa de credinţă, ci şi cu o veritabilă sinucidere politică. Le reamintise că anterioara tentativă de schimbare a legilor divine se soldase cu efecte devastatoare: numărul enoriaşilor era, în prezent, cel mai scăzut din toate vremurile, donaţiile aproape că dispăruseră şi nu mai existau nici măcar suficienţi preoţi catolici.
― Oamenii au nevoie de organizare şi de ândrumare din partea Bisericii, insistase Aringarosa, nu de răsfăţ şi indulgenţă!
În seara aceea, cu cinci luni în urmă, cândFiatul care-l luase de la aeroport demarase, episcopul constatase cu surprindere că nu se îndreptau spre Vatican, ci spre est, pe un drum sinuos de munte.
― Unde mergem? îl întrebase pe şofer.
― Spre Dealuruile Albei. La Castel Gandolfo.
"La reşedinţa de vară a papei?" Aringarosa nu văzuse niciodată şi nici nu şi-ar fi dorit să vadă acest castel. Pe lângă faptul că era casa de vacanţă a Suveranului Pontif, fortăreaţa din secolul al şaisprezecelea găzduia Specula Vaticana ― "Observatorul Astronomic al Vaticanului", unul care avea în dotare o tehnologie de ultimă oră. Episcopului nu-i plăcuse niciodată străvechea tendinţă a Vaticanului de a se amesteca în problemele ştiinţifice. Care era rostul încercărilor de a armoniza ştiinţa cu religia? Nici un om cu credinţă în Dumnezeu nu putea avea o activitate ştiinţifică performantă, obiectivă. Şi, pe de altă parte, religia nu avea nevoie de vreo confirmare concretă a credinţelor sale.
"Şi totuşi, iată-mă aici", îşi spusese el când în zare apăruse silueta masivă a castelului, profilată pe cerul cenuşiu de noiembrie. Din şosea, părea un uriaş monstru din piatră, gata de un salt sinucigaş. Cocoţat la marginea unei stânci abrupte, castelul străjuia leagănul civilizaţiei italiene ― valea în care clanurile Curiazi şi Orazi se luptaseră cu mult înainte de fondarea Romei.
Chiar şi în lumina slabă a amurgului, fortăreaţa era o privelişte deosebită ― un exemplu impresionant de arhitectură defensivă, stratificată, ce sublinia forţa dramatică a amplasamentului său. Din păcate, Vaticanul compromisese aspectul clasic al castelului construind pe acoperişul său două cupole de telescop uriaşe, astfel că vechiul edificiu arăta acum ca un mândru războinic cu două coifuri de tinichea.
Când coborâse din maşină, un tânăr preot iezuit îi venise repede în întâmpinare:
― Bine aţi venit, Eminenţă! Eu sunt părintele Mangano! Astronom.
"Bravo ţie", îşi spuse Aringarosa şi îşi urmase gazda în holul de la intrarea castelului ― un spaţiu larg-deschis decorat într-o ineptă combinaţie de artă renascentistă şi imagini astronomice. Când urcă scara largă de marmură, episcopul văzuse indicatoare spre centre de conferinţă, biblioteci, săli de lectură şi informaţii pentru turişti. Era uimitor cum Vaticanul eşua în fiecare moment în încercarea de a le oferi enoriaşilor ândrumări spirituale coerente şi stricte, dar găsea timp pentru a susţine seminarii de astrofizică în beneficiul turiştilor.
― Spune-mi, i se adresase Aringarosa tânărului preot, de când învaţă oul pe găină?
Clericul îi aruncase o privire surprinsă:
― Mă scuzaţi?
Episcopul dăduse din mână a lehamite, hotărât să nu se lase atras din nou în această dispută. "Vaticanul a înnebunit." Ca un părinte delăsător, căruia i se părea mai comod să accepte capriciile unui ţânc răsfăţat, decât să se menţină ferm pe poziţie şi să-l înveţe adevăratele valori, Biserica îşi cobora ştacheta la fiecare pas, în încercarea de a se reinventa astfel încât să se adapteze la o civilizaţie dezrădăcinată.
La ultimul etaj al castelului, culoarul larg, luxos mobilat, ducea spre o uriaşă uşă dublă de stejar, pe care era prinsă o tăbliţă de alamă:

"BIBLIOTECA ASTRONOMICĂ".

Aringarosa auzise că aici, în Biblioteca de Astronomie a Vaticanului, s-ar afla peste douăzeci şi cinci de mii de volume, printre care opere rare ale lui Copernic, Galilei, Kepler, Newton şi Secchi. Se spunea, de asemenea, că în această încăpere aveau loc întrunirile celor mai înalte oficialităţi ale Vaticanului ― întruniri care nu se doreau a fi organizate în Cetatea Sfântă.
Apropiindu-se de uşă, episcopul Aringarosa nu avea cum să ştie veştile cutremurătoare pe care avea să le primească şi nici crunta serie de evenimente ce urma. Abia o oră mai târziu, când ieşise împleticindu-se de la întrevedere, îşi dăduse seama de cumplitele implicaţii ale acestui drum. "De-acum în şase luni, Dumnezeu să ne ajute!"

Acum, aşezat pe bancheta din spate a aceluiaşi Fiat, Aringarosa îşi dădu seama că pumnii i se încleştaseră numai la gândul acelei prime întrevederi. Descleştându-şi degetele, răsuflă adânc, încercând să se relaxeze.
"Totul va fi bine", îşi spuse, în vreme ce automobilul înainta pe drumul de munte. Totuşi, şi-ar fi dorit ca telefonul să-i sune. "De ce nu m-a sunat Învăţătorul? Silas ar trebui să aibă deja cheia de boltă."
Străduindu-se să se liniştească, medită scurt asupra ametistului purpuriu ce-i orna inelul. Mângâind cu degetele montura şi faţetele diamantelor, îşi aminti că inelul constituia simbolul unei puteri cu mult mai slabe decât cea pe care avea s-o obţină curând.

35

În interior, Saint-Lazare arăta la fel ca orice altă gară europeană ― o hardughie deschisă la un capăt, presărată cu obişnuiţii indivizi suspecţi ― oameni fără adăpost, grupuri de liceeni moţăind pe rucsacuri sau butonându-şi casetofoanele portabile şi grupuri de hamali în albastru, fumând ţigară de la ţigară.
Sophie îşi ridica privirea spre uriaşul panou de informaţii. Rândurile de litere şi cifre se derulau rapid, actualizându-şi datele. când scrisul electronicând se stabiliză, Langdon analiză opţiunile. Pe prima linie scria: "lille ― rapide ― 3.06."
― Aş fi vrut să plece mai devreme, dar ne vom mulţumi cu el.
"Mai devreme?" Profesorul se uită din nou la ceas. Era 2.59. Trenul pleca în şapte minute şi ei încă nu-şi cumpăraseră bilete.
Sophie îl trase spre ghişeu şi-i spuse:
― Ia două bilete şi plăteşte cu cartea de credit.
― Dar cartea de credit cred că va putea fi identificată de...
― Exact!
Langdon hotărî să nu-şi mai bată capul încercând să afle ce avea Sohie Neveu de gând. Întinzându-i funcţionarei cardul său Visa, cumpără două bilete spre Lille şi i le întinse lui Sophie.
Ieşiră apoi pe peron, exact când la megafon se anunţa îmbarcarea pentru Lille. Şaisprezece linii porneau din gară şi undeva, în dreapta, la linia trei, locomotiva trenului de Lille pufăia şi şuiera, fiind gata de plecare. Sophie îl prinse însă de braţ şi-l trase în direcţia opusă, printr-o sală de aşteptare goală, pe lângă o cafenea care funcţiona non-stop şi, în cele din urmă, afară, printr-o ieşire laterală, pe o străduţă întunecată.
Un singur taxi aştepta lângă uşă. Şoferul îi văzu şi le făcu semn cu farurile. Sophie sări pe bancheta din spate, iar profesorul o urmă fără un cuvânt.
Când maşina demară, tânăra scoase biletele de tren abia cumpărate şi le rupse.
Langdon suspină. "Şaptezeci de dolari inteligent cheltuiţi!"
Abia când taxiul se aşternu la drum întins pe Rue de Clichy, profesorul avu senzaţia că, în sfârşit, scăpaseră. Prin geamul portierei, spre dreapta, se vedea colina Montmartre şi delicata cupolă a Bazilicii Sacré-Coeur. Brusc, prin dreptul lor trecu o maşină de poliţie cu sirena în funcţiune, dar se ândepărtă în direcţia opusă. Instinctiv, amândoi se ghemuiră pe banchetă.
Sophie nu-i spusese şoferului decât să meargă spre ieşirea din oraş şi, după buzele ei încleştate, profesorul îşi dădu seama că se gândeşte la următoarea etapă din plan.
El începu să examineze din nou cheia în formă de cruce, apropiind-o ba de fereastră, ba de ochi, încercând să găsească ceva, o indicaţie asupra locului în care fusese confecţionată. În lumina intermitentă a becurilor de pe şosea, nu zări însă nimic altceva decât simbolul floral şi iniţialele.
― Nu are nici un sens, spuse el într-un târziu.
― Ce anume?
― Faptul că bunicul tău s-a ostenit atâta să-ţi lase o cheie cu care nu ştii ce să faci.
― Sunt de acord cu tine.
― Eşti sigură că nu mai era nimic scris pe spatele tabloului?
― Am căutat bine, peste tot. Asta e tot ceea ce am găsit. Cheia, vârâtă între pânză şi ramă. Am văzut simbolul, am ascuns cheia în buzunar şi pe urmă am plecat.
Langdon se încruntă, studiind acum capătul bont al tijei triunghiulare. Nimic. Mijindu-şi ochii, examină şi muchia capului. Nimic nici acolo.
― Cred că aceasta cheie a fost curăţată recent.
― De ce?
― Miroase a alcool sanitar.
― Poftim?
― Miroase de parcă ar fi lustruită cu un lichid de curăţat, îi explică el, ducând cheia la nas. Miroase mai puternic pe partea cealaltă. Da, miroase a spirt, ca şi cum ar fi fost spălată în...
Dar se opri brusc.
― În ce? insistă Sophie.
Langdon îndreptă cheia spre lumină şi privi suprafaţa netedă a crucii. Pe alocuri părea că luceşte... ca şi când ar fi fost udă.
― Cât de bine te-ai uitat la cheie înainte de a o pune în buzunar?
― Poftim? Păi, nu prea bine. Mă grăbeam.
― Mai ai încă lanterna cu lumină neagră?
Sophie îşi duse mâna la buzunar şi-i întinse obiectul dorit. Langdon îl luă şi îndreptă fasciculul spre capătul cheii.
Metalul licări instantaneu. Era ceva scris acolo. Măzgălit în grabă, dar lizibil.
― Ei bine, spuse el surâzând, cred că ştiu de la ce vine mirosul de alcool.
Sophie privea uluită literele roşiatice de pe cheie: "24 Rue Haxo".
"O adresă! Bunicul a scris o adresă!"
― Unde vine asta? întrebă Langdon.
Habar nu avea. Aplecându-se spre bancheta din faţă, Sophie îl întrebă pe şofer:
― Connaissez-vous la Rue Haxo?
Omul se gândi o clipă şi apoi făcu semn că da. Era pe lângă terenul de tenis, la periferia Parisului.
― Cea mai scurtă rută până acolo, îi spuse şoferul în franceză, după ce ea îi ceru să-i ducă la adresa respectivă, este prin Bois de Boulogne. Vă convine?
Sophie se încruntă. Existau şi trasee mai lejere, dar în noaptea asta n-avea să facă mofturi.
― Oui.
"La naiba, ne permitem să-l şocăm pe bietul turist american!" Privind la rândul ei cheia, Sophie se întrebă ce vor găsi oare la numărul 24 pe Rue Haxo. "O biserică? Vreun fel de cartier general al Stăreţiei?"
Mintea îi fusese copleşită de cutremurătoarele imagini ale ritualului secret pe care-l surprinsese cu zece ani în urmă în subsolul castelului.
― Robert, am o mulţime de lucruri să-ţi spun! Se întrerupse însă şi-l privi drept în ochi, apoi continuă: Dar mai întâi vreau să-mi spui tu tot ce ştii despre această Stăreţie din Sion.

36

Pe culoarul Marii Galerii, lângă intrarea în Salle des Etats, Bezu Fache era exasperat în vreme ce ofiţerul de pază Grouard îi explica de ce şi cum îl dezarmaseră Sophie şi Langdon. "De ce mama naibii n-ai tras prin tabloul ăla?!"

― Căpitane, strigă locotenentul Collet apropiindu-se de ei dinspre centrul de comanda. Căpitane, au localizat maşina agentului Neveu.
― A ajuns la ambasadă?
― Nu. La gară. A cumpărat două bilete. Trenul tocmai a plecat.
Fache îi făcu semn lui Grouard să plece şi-l conduse pe Collet într-o nişă apropiată, vorbindu-i în şoaptă:
― Spre ce destinaţie?
― Lille.
― Probabil e un truc, oftă căpitanul, punând la cale un plan în minte. Bine, anunţă prima gară să oprească şi să percheziţioneze trenul, pentru orice eventualitate. Lăsaţi maşina acolo unde e şi pune oameni în civil în jurul ei, pentru cazul în care s-ar întoarce cumva s-o ia. Trimite o echipă să verifice străzile din jurul gării, în caz că au fugit pe jos. Există curse de autobuz de la gară?
― La această oră nu, domnule! Numai taxiuri!
― Bun! Interoghează-i pe şoferi! Află dacă au văzut ceva. Apoi sună la dispeceratul firmei de taximetrie şi transmite-le semnalmentele. Eu iau legătura cu Interpolul.
Collet îl privi surprins.
― Îi daţi în urmărire?
Fache regreta deja neplăcerile ce puteau decurge de aici, dar n-avea altă soluţie.
"Strânge plasa repede şi strânge-o bine."
Prima oră era critică. Comportamentul fugarilor era previzibil în prima oră după evadare. Toţi aveau nevoie de acelaşi lucru. "Deplasare. Adăpost. Bani." "Sfânta Treime"! Interpolul avea puterea de a le anihila pe toate trei într-o fracţiune de secundă. Expediind fotografiile lui Langdon şi Sophie Neveu către toate firmele de transport, hotelurile şi băncile din Paris, Interpolul nu le lăsa nici o opţiune ― nici o modalitate de a părăsi oraşul, nici un loc în care să se poată ascunde şi nici o şansă de a retrage lichidităţi fără a fi recunoscuţi. De obicei, fugarii intrau în panică şi făceau ceva prostesc. Furau o maşină. Jefuiau un magazin. Foloseau o carte de credit. Indiferent care ar fi fost greşeala comisă, autorităţile aflau imediat şi-i localizau.
― Numai pe Langdon, da? întrebă Collet. N-o daţi în urmărire şi pe Neveu. E agentul nostru.
― Ba fireşte că o dau şi pe ea în urmărire! La ce bun să fugim după Langdon dacă ea îi poate asigura totul nestingherită?! Am de gând să contactez toate persoanele menţionate în dosarul ei ― prieteni, rude, cunoştinţe, toţi cei la care ar putea apela. Nu ştiu ce-şi închipuie că face, dar chestia asta o s-o coste mult mai mult decât amărâtă ei de slujbă!
― Eu ce fac, rămân la telefon sau mă ducând pe teren?
― Pe teren! Du-te la gară şi coordonează echipa de acolo. Controlezi situaţia, dar nu faci o mişcare fără să-mi spui!
― Bine, domnule!
Collet plecă în fugă. Fache mai rămase câteva clipe în nişă. Se simţea înţepenit, rigid. Pe fereastră se vedea piramida de sticlă care lucea, reflectată în bazinele fântânilor arteziene. "Mi-au scăpat printre degete." Trebuia să se relaxeze.
Chiar şi un agent de teren cu experienţă ar rezista cu greu presiunii exercitate de Interpol.
"Dar... o femeie criptograf şi un profesoraş?
... Nici zorii nu-i vor mai apuca."

37

Zona împădurită Bois de Boulogne era numită în multe feluri, dar parizienii "cunoscători" îi spuneau adesea "Grădina desfătărilor". Deşi suna ademenitor, denumirea avea mai degrabă o conotaţie ameninţătoare. Toţi cei care au văzut lugubrul tablou al lui Bosch cu acelaşi nume înţeleg de ce: la fel ca şi pădurea, pictura este întunecată şi contorsionată, un purgatoriu al smintiţilor şi al idolatrilor. Noaptea, aleile şerpuite ale parcului colcăie de trupuri gata să se vândă, făpturi de lut dispuse să satisfacă fie şi cele mai ascunse dorinţe carnale ― bărbaţi, femei şi toată gama lor de perversiuni.
În vreme ce Langdon încerca să-şi pună ordine în gânduri pentru a-i povesti lui Sophie despre Le Prieuré de Sion, taxiul intrase în parc şi coti spre vest, pe aleile pietruite. Reuşea însă cu greu să se concentreze la vederea rezidenţilor nocturni ai păduricii, care-şi etalau farmecele în lumina farurilor. Două adolescente cu pieptul gol îl săgetară cu priviri fierbinţi. Dincolo de ele, un negru lucios cu un slip minuscul se răsuci, flexându-şi fesele spre el. Alături, o blondă voluptuoasă îşi ridică fustiţa mini, dezvăluind că era, de fapt, un blond.
"Dumnezeule Sfinte!" Langdon îşi aţinti ochii asupra propriilor pantofi şi inspiră adânc de câteva ori.
― Spune-mi despre Stăreţia din Sion, îi ceru Sophie.
Profesorul îşi înclină capul, incapabil să-şi imagineze un fundal mai puţin potrivit pentru legenda pe care avea să i-o povestească. Se întreba de unde să înceapă, fiindcă istoria frăţiei se întindea pe mai bine de un mileniu... o incredibilă urzeală de secrete, şantaje şi torturi barbare la ândemâna unui papă furios.
― Le Prieuré de Sion, începu el, a fost fondată în Ierusalim în 1099 de un duce francez, pe nume Godefroi de Bouillon, imediat după cucerirea cetăţii. Despre Godefroi se spunea că este deţinătorul unui secret extrem de puternic, păstrat în sânul familiei sale încă de pe vremea lui Iisus. Temându-se că acest secret ar putea fi pierdut o dată cu moartea sa, Godefroi a fondat o confrerie secretă ― Le Prieuré de Sion ― şi i-a încredinţat misiunea de a-l păstra şi apăra, transmiţându-i de la o generaţie la alta. În anii de fiinţare în Ierusalim, confreria a aflat despre o serie de documente îngropate sub ruinele Templului lui Irod, care fusese construit peste cele ale Templului lui Solomon. Aceste documente, considerau membrii Stăreţiei, confirmau secretul lui Godefroi şi conţineau informaţii atât de explozive, încât Biserica ar fi fost în stare de orice pentru a pune mâna pe ele.
Sophie asculta atentă, însă cu un aer de uşoară neîncredere.
― Confreria şi-a jurat că, oricât de mult ar fi durat acest lucru, va dezgropa documentele de sub ruinele templului şi le va apăra cu orice preţ, astfel încât adevărul să nu fie niciodată pierdut. Pentru a recupera documentele, au înfiinţat o organizaţie armată, un grup de nouă cavaleri numit Ordinul Cavalerilor Săraci ai lui Hristos şi ai Templului lui Solomon. Sunt mai bine cunoscuţi sub numele de Cavalerii Templieri.
Sophie îi aruncă o privire mirată.
Langdon ştia, din bogata sa experienţă profesorală, că aproape toată lumea auzise de Cavalerii Templieri, cel puţin în mod superficial. Pentru specialişti, istoria templierilor era un amestec eterogen în care faptele reale, fantasmele şi dezinformările se întrepătrundeau atât de strâns, încât discernerea adevărului devenise aproape imposibilă. În ultima vreme, Langdon ezita chiar să mai amintească templierii în conferinţele sale, fiindcă întotdeauna întrebările publicului degenerau în teorii fantasmagorice ale conspiraţiilor.
― Cu alte cuvinte, interveni Sophie, ordinul Cavalerilor Templieri a fost fondat de Le Prieuré de Sion pentru a recupera o serie de documente secrete? Eu credeam că rolul lor era acela de a apăra Ţara Sfântă.
― Multă lume crede acest lucru, în mod eronat. Protejarea pelerinilor era, de fapt, vălul în dosul căruia templierii îşi exercitau adevărata lor misiune. Obiectivul lor în Ţara Sfântă era dezgroparea documentelor de sub ruinele templului.
― Şi până la urmă le-au dezgropat?
― Nimeni nu ştie sigur, dar toţi specialiştii au căzut de acord în privinţa unui amănunt: cavalerii templieri au descoperit, într-adevăr, ceva acolo, în ruine... un secret datorită căruia au devenit mai bogaţi şi mai puternici decât şi-ar fi putut închipui cineva.
Şi profesorul rezumă în câteva cuvinte istoria Ordinului, aşa cum era ea cunoscută şi acceptată în mediile academice: aflaţi în Ierusalim în timpul celei de-a Doua Cruciade, templierii i-au spus regelui Baudouin al II-lea că rolul lor acolo era acela de a-i proteja pe pelerinii creştini. Deşi făcuseră legământ de sărăcie, aveau nevoie totuşi de un loc al lor, aşa că i-au cerut regelui permisiunea să se stabilească în grajdurile de sub ruinele templului. Baudouin a acceptat şi astfel Cavalerii şi-au înjghebat un modest adăpost printre rămăşiţele de piatră.
Ciudata alegere a templierilor nu fusese însă câtuşi de puţin întâmplătoare. Ei credeau că documentele pe care Stăreţia le căuta erau îngropate adânc sub ruine, sub Sfânta Sfintelor, o încăpere sacră în care se presupunea că rezidă însuşi Dumnezeu ― literal, inima credinţei iudaice. Timp de aproape zece ani, cei nouă cavaleri trăiseră printre ruine, săpând piatra în secret.
― Şi spui că au descoperit ceva'? întrebă Sophie.
― În mod cert.
Apoi profesorul îi povesti cum, după nouă ani, templierii găsiseră în sfârşit comoara dorită, o scoseseră din templu şi plecaseră în Europa, unde influenţa politică a ordinului se înzecise aproape peste noapte.
Nimeni nu ştia dacă templierii şantajaseră Vaticanul sau dacă Biserica încercase pur şi simplu să le cumpere tăcerea, dar papa Inocenţiu al II-lea emisese neîntârziat o bulă papală fără precedent, prin care le acorda cavalerilor templieri puteri nelimitate şi-i declara "o lege prin ei înşişi" ― o armată autonomă, liberă de orice ingerinţă din partea regilor sau a prelaţilor.
Beneficiind de această carte blanche din partea Vaticanului, ordinul s-a dezvoltat într-un ritm fulgerător, atât numeric, cât şi ca forţă politică, acumulând teritorii vaste în peste douăsprezece state. Treptat, au început să crediteze casele regale, cărora le percepeau dobândă, punând astfel bazele sistemului bancar modern şi totodată extinzându-şi continuu averea şi influenţa politică.
La începutul secolului al XIV-lea, templierii deţineau o asemenea putere, încât papa Clement al V-lea a hotărât că trebuie să facă ceva pentru a le pune stavilă. Împreună cu regele Franţei Filip al IV-lea, Suveranul Pontif a pus la cale un plan ingenios prin care să distrugă ordinul şi să-i confişte averea, punând astfel stăpânire pe secretele acestuia. În urma unei manevre militare demne de CIA-ul zilelor noastre, papa Clement a emis ordine secrete, ce urmau a fi deschise simultan, în ziua de vineri 13 octombrie 1307, de către oamenii săi răspândiţi pe tot teritoriul Europei.
În zorii acelei zile, documentele au fost desigilate şi cutremurătorul lor conţinut a văzut lumina zilei. Papa a susţinut mai târziu că Dumnezeu însuşi îi apăruse într-o viziune şi-l avertizase că templierii erau eretici şi că se făceau vinovaţi de venerarea diavolului, de homosexualitate, de pângărirea crucii şi de alte asemenea blasfemii. Domnul îi ceruse apoi papei să cureţe Pământul de necredincioşi, capturându-i pe toţi cavalerii templieri şi torturându-i până ce-şi vor fi mărturisit crimele împotriva Cerului. Operaţiunea pusă la cale de papă a decurs cu o precizie de ceasornic. În ziua aceea de vineri, numeroşi templieri au fost prinşi, torturaţi fără milă şi, în cele din urmă, arşi pe rug ca eretici. Ecourile tragediei de atunci se resimt încă în cultura modernă; chiar şi astăzi, ziua de vineri treisprezece este considerată cu ghinion.
Sophie îl privi nedumerită:
― Cavalerii templieri au fost nimiciţi? Eu credeam că ordinul există şi în zilele noastre!
― Există, sub diverse nume. În ciuda acuzaţiilor false ale papei Clement al V-lea şi eforturilor sale de a-i nimici, cavalerii aveau aliaţi puternici şi unii au izbutit să scape de măcelul Vaticanului. Preţioasele documente ale Ordinului, cele care păreau să constituie sursa lui de putere, au fost de fapt obiectivul vizat de papă, însă acestea i-au scăpat printre degete. Documentele fuseseră încredinţate de mult secretei organizaţii-mamă a Templierilor, Le Prieuré de Sion, a cărei rămânere în umbră o salvase de furia Bisericii. Confreria le scosese în mod clandestin din Paris, îmbarcându-le pe un vas al Templierilor.
― Şi unde le-au trimis?
Langdon ridică din umeri:
― Asta o ştiu doar membrii ei. Sursă de constante cercetări şi speculaţii, documentele au fost ― se pare ― mutate în repetate rânduri, dintr-o ascunzătoare în alta. Unele zvonuri recente susţin că ele se află undeva în Marea Britanie.
Sophie continuă să-l privească sceptică, fără să-i spună nimic.
― Timp de o mie de ani, continuă Langdon, legenda acestui secret a supravieţuit. Întreaga serie de documente, puterea pe care ele o deţin şi o conferă, ca şi taina lor ascunsă au devenit cunoscute sub un singur nume: Sangreal. Sute de cărţi au fost scrise pe această temă şi puţine alte mistere au suscitat un interes atât de mare în rândul istoricilor.
― Sangreal? Termenul are vreo legătură cu cuvântul francez sang sau cel spaniol sangre, care înseamnă "sânge"?
Langdon încuviinţă. Sângele era esenţa Sangrealului ― dar nu aşa cum probabil îşi imagina Sophie.
― Legenda este destul de complicată, spuse el, însă important de reţinut e faptul că frăţia are dovezi în sprijinul ei şi aşteaptă momentul potrivit pentru a revela întregul adevăr.
― Ce adevăr? Ce secret ar putea fi atât de puternic?
Profesorul trase adâncând aer în piept şi aruncă o privire spre centrul Parisului:
― Sophie, Sangreal este un termen străvechi. În decursul veacurilor, din el a evoluat un alt cuvânt... un nume modern, mai bine cunoscut. Când ţi-l voi spune, adăugă el după o scurtă pauză, îţi vei da seama că ştii multe lucruri despre el. De fapt, nu cred că există om pe Pământ care să nu fi auzit despre legenda Sangrealului.
Ea îl privi sceptică:
― Eu, una, n-am auzit.
― Ba sunt convins că da. Doar că o cunoşti sub numele de "Sfântul Graal".

38

Sophie îl fixă cu privirea. "Glumeşte, nu-i aşa?"
― Sfântul Graal'?
Langdon înclină capul însă, cu o expresie serioasă:
― Sfântul Graal este traducerea literală a termenului Sangreal. Termenul derivă din franţuzescul Sangraal, care provine din Sangreal şi a fost în cele din urmă despărţit în două cuvinte: San Greal.
"Sfântul Graal"... Sophie era surprinsă că similaritatea lingvistică nu-i atrăsese imediat atenţia. Totuşi, spusele americanului păreau lipsite de sens:
 ― Eu credeam că Sfântul Graal este o cupă, or tu mi-ai spus acum că ar fi, de fapt, o serie de documente care conţin un secret întunecat.
― Da, însă documentele Sangreal nu reprezintă decât jumătate din adevărata comoară a Graalului. Ele sunt ascunse împreună cu acesta... şi îi relevă adevărata semnificaţie. Documentele le-au conferit templierilor o putere atât de mare fiindcă în paginile lor este dezvăluită adevărata natură a Graalului.
"Adevărata natură a Graalului?" Sophie era din ce în ce mai nedumerită. Din câte ştia ea, Sfântul Graal era potirul din care băuse Iisus la Cina cea de taină şi în care Iosif din Arimatea Îi strânsese sângele în ziua crucificării.
― Sfântul Graal este cupa din care a băut Iisus, spuse ea. Nu cred că există ceva mai simplu de atât.
― Sophie, şopti Langdon aplecându-se spre ea, în conformitate cu documentele frăţiei, Sfântul Graal nu este nicidecum o cupă. Ei susţin că legenda Graalului ― aceea a potirului ― este, de fapt, o alegorie ingenios concepută. Cu alte cuvinte, potirul este o metaforă ce ascunde altceva, ceva mult mai puternic. Ceva ce se potriveşte extrem de bine cu tot ce a încercat bunicul tău să ne transmită în seara asta... inclusiv referirile simbolice la sacrul feminin.
Încă nesigură, Sophie îşi dădu seama că profesorul îi înţelegea nedumerirea; totuşi, ochii lui îşi păstrau acelaşi entuziasm.
― Dar, dacă Sfântul Graal nu e o cupă, atunci ce e?
Deşi se aşteptase la această întrebare, Langdon încă nu ştia cum să-i răspundă. Trebuia să-i prezinte mai întâi întregul context istoric, altfel Sophie l-ar fi privit cu aceeaşi uimire pe care profesorul o citise pe chipul editorului său, când îi înmânase ciorna manuscrisului la care lucra acum.
― Şi ce anume susţine manuscrisul tău? se bâlbâise editorul aşezându-şi pe masă paharul cu vin şi studiindu-şi interlocutorul pe deasupra farfuriei pe jumătate pline. Doar nu vorbeşti serios!
― Vorbescând atât de serios fiindcă mi-am petrecut un an întreg cercetând această idee.
Cunoscutul editor newyorkez Jonas Faukman îşi lărgise agitat nodul de la cravată. În ândelungata sa carieră, omul auzise numeroase idei năstruşnice, însă aceasta îl lăsase, pur şi simplu, cu gura căscată.
― Robert, să nu mă înţelegi greşit, îi spusese el în cele din urmă. Îmi placând lucrările tale şi am colaborat bine cu tine. Dar dacă accept să public aşa ceva, luni de zile biroul meu va fi asaltat de diverse grupuri protestatare. Şi, în plus, reputaţia ta se va duce pe apa sâmbetei. Eşti un istoric reputat, pentru numele lui Dumnezeu, nu un împuşcă francul într-o ureche, în goană după un câştig uşor. Unde Dumnezeu ai găsit dovezi suficient de credibile pentru a susţine o astfel de teorie?
Cu un surâs calm, Langdon scosese din buzunar o foaie de hârtie şi i-o înmânase. Era o bibliografie cuprinzând peste cincizeci de titluri ― cărţi ale unor istorici renumiţi, unii contemporani, alţii din secolele trecute ― multe dintre ele bine cunoscute în mediile academice. Toate titlurile sugerau aceeaşi premisă ca aceea expusă de Langdon. Parcurgând întreaga listă, pe chipul lui Faukman se aşternuse expresia omului care tocmai a descoperit că Pământul, de fapt, e plat:
― Dar... îi ştiu pe unii dintre autorii aceştia... Sunt cu toţii... istorici redu...!
Profesorul zâmbise:
― După cum vezi, Jonas, teoria asta nu am inventat-o eu. Este foarte veche, iar eu doar am aşezat-o într-o lumină aparte. Nici o carte nu a explorat încă legenda Sfântului Graal dintr-o perspectivă simbolistică. Dovezile iconografice pe care le-am găsit şi care susţin această teorie sunt... ei bine... extrem de convingătoare.
Faukman încă se holba la listă.
― Dumnezeule, una dintre cărţile astea a fost scrisă de sir Leigh Teabing ― un istoric de la British Royal Society!
― Teabing şi-a petrecut o mare parte a vieţii studiind legenda Sfântului Graal. Eu l-am întâlnit şi am discutat despre acest subiect. De fapt, pornind de la acest schimb de idei mi-am construit eu cartea. Omul se numără printre cei care cred în această teorie, Jonas, alături de toţi ceilalţi de pe listă.
― Vrei să-mi spui că toţi aceşti istorici chiar cred cu adevărat...
Faukman îşi înghiţise nodul din gât, aparent neputând să rosteascâ cuvintele.
Langdon surâsese din nou.
― Sfântul Graal pare a fi cea mai vânată comoară din întreaga istorie a omenirii. În jurul său s-au ţesut legende, s-au purtat războaie şi s-au întreprins cercetări de-o viaţă. Ar justifica o biată cupă toată această risipă de energie? Dacă aşa ar sta lucrurile, atunci celelalte relicve ar trebui să suscite un interes cel puţin la fel de intens ― coroana de spini, de pildă, sau adevărata cruce a răstignirii ― dar lucrurile nu stau deloc aşa. În decursul istoriei, Sfântul Graal a avut totdeauna un loc aparte. Iar acum ştii şi tu de ce.
Faukman clătinase din cap, încă neîncrezător.
― Dar dacă sunt atâtea cărţi scrise despre ea, de ce e încă atât de puţin cunoscută această teorie?
― Lucrările astea nu pot zdruncina secole întregi de convingeri adâncând înrădăcinate, mai cu seamă când ele sunt susţinute de cea mai bine vândută carte a tuturor timpurilor.
Faukman făcuse ochii mari:
― Să nu-mi spui că şi în Harry Potter tot despre Sfântul Graal este vorba!
― Mă refeream la Biblie.
Editorul oftase adânc:
― Bănuiam asta!

― Laissez-le! strigă bruscând Sophie. Lasă-l jos!
Profesorul tresări atunci când Sophie se aplecă peste scaunul din faţă şi îi strigă şoferului. Acesta pusese mâna pe microfonul staţiei radio şi se pregătea să vorbească.
Brusc, Sophie se răsuci spre Langdon şi îşi repezi mâna la buzunarul sacoului său. Într-o fracţiune de secundă, scoase revolverul şi-l înfipse în ceafa şoferului. Omul dădu drumul imediat microfonului şi îşi ridică mâna liberă deasupra capului.
― Sophie! bâigui Langdon. Ce dracu'...
― Arrêtez! ordonă ea.
Tremurând, şoferul se conformă, trăgând pe dreapta şi oprind motorul. Atunci auzi profesorul vocea metalică a dispecerului în staţia radio: "... qui s'apelle Sophie Neveu... et un américain, Robert Langdon..."
"Ne-au găsit deja?!"
― Descendez!
Cu mâinile deasupra capului, taximetristul se împletici afară din maşină şi se retrase câţiva paşi.
Sophie coborî geamul portierei şi, ţinând arma îndreptată spre şofer, spuse cu o voce joasă:
― Robert, treci la volan!
Profesorul nu avea de gând să contrazică o femeie înarmată; sări din taxi şi urcă în faţă, în timp ce şoferul mormăia înjurături.
― Robert, reluă Sophie. Cred că ai văzut suficient din pădurea noastră fermecată!
El încuvinţă înclinând din cap. "Chiar prea mult."
― Bine. Să-i dăm drumul!
Langdon privi bordul maşinii şi ezită pentru o clipă. "La naiba!" Întinse mâna spre schimbătorul de viteze, dar se opri:
― Sophie! Poate că tu...
― Porneşte odată! strigă ea.
Pe alee, câteva prostituate se apropiau, grăbite, să vadă ce se întâmplă. Una dintre ele vorbea la telefon. Langdon împinse maneta şi o poziţionă în ceea ce credea el că ar trebui să fie viteza întâi. Talpa îi atinse acceleratorul.
Pneurile scrâşniră şi taxiul zvâcni, derapând cu brutalitate şi împroşcând pietriş spre grupul de privitori. Femeia cu telefonul mobil se aruncă la pământ, cât pe ce să fie lovită.
― Doucement! îl îndemnă Sophie. Ce faci acolo?!
― Am încercat să te previn, strigă el încercând să acopere scrâşnetul pneurilor. Eu am maşină cu transmisie automată!

39

Deşi cămăruţa spartană din clădirea de pe Rue La Bruyère fusese martora multor suferinţe, Silas se ândoia că ar mai fi existat vreo durere comparabilă cu chinul atroce care-i cuprinsese trupul palid. "Am fost înşelat. Totul e pierdut."
Fusese păcălit. Fraţii îl minţiseră cu toţii, preferând să moară decât să-şi dezvăluie secretul. Iar acum el nu avea puterea necesară pentru a-l suna pe Învăţător. Pe lângă faptul că-i ucisese pe singurii oameni care ştiau unde e ascunsă cheia de boltă, luase şi viaţa unei călugăriţe, chiar într-o biserică. "Dar femeia lucra împotriva Domnului! Şi a batjocorit activitatea Opus Dei!"
O crimă înfăptuită dintr-un impuls de moment, moartea călugăriţei complicase şi mai mult situaţia. Episcopul Aringarosa intervenise pentru ca el să aibă acces în biserica Saint-Sulpice. "Ce va crede când va afla că femeia fusese ucisă?" Deşi Silas îi aşezase trupul la loc în pat, rana de la cap se vedea foarte bine. El încercase apoi să aşeze în pardoseală bucăţile de dale sparte, dar şi acestea săreau imediat în ochi. Foarte curând se va afla că în biserică fusese cineva.
Albinosul plănuise să se ascundă în clădirea Opus Dei când misiunea sa aici avea să fie încheiată. "Episcopul Aringarosa mă va proteja." Ce ar putea fi mai desăvârşit decât o viaţă petrecută în rugăciune şi meditaţie în sânul centrului din New York? N-ar mai fi ieşit niciodată de acolo; tot ce-i trebuia în viaţă se afla acolo, înăuntru. "Nimeni nu-mi va duce lipsa." Din păcate însă, un om atât de cunoscut precum Aringarosa nu s-ar fi putut face nevăzut la fel de uşor.
"I-am pus viaţa în pericol." Silas se uită în podea cu privirea pierdută, gândindu-se la sinucidere. La urma urmei, Aringarosa îi dăruise lui această viaţă... în mânăstirea aceea micuţă din Spania, unde îl învăţase şi-i dăduse un scop pentru care trăise.
― Prietene, îi spusese episcopul, tu te-ai născut aşa, albinos. Să nu-ţi fie ruşine pentru asta. Nu-ţi dai seama cât de deosebit eşti? Nu ştii că şi Noe însuşi era albinos?
― Noe, cel cu arca?
Silas nu auzise niciodată despre acest lucru.
Aringarosa surâsese:
― Da, Noe, cel cu arca. Era albinos. Ca şi tine, avea pielea albă, ca a unui înger. Gândeşte-te la asta. Noe a salvat omenirea şi viaţa pe Pământ. Te aşteaptă un destin măreţ, Silas! Domnul te-a eliberat pentru un motiv. Urmează-ţi chemarea! Dumnezeu are nevoie de ajutorul tău.
Cu timpul, Silas învăţase să se privească pe el însuşi într-o lumină nouă. "Sunt pur. Alb. Minunat. Ca un înger..."
În acest moment însă, în cămăruţa sa, în urechi îi răsuna vocea dezamăgită şi frustrată a tatălui său: "Tu es un désastre. Un spectre."
Îngenunchind pe podeaua din lemn, Silas se rugă pentru iertare. Apoi, îşi scoase sutana şi se pregăti din nou pentru Disciplină.

40

După ce se chinui cu schimbătorul de viteze, Langdon reuşi să ducă taxiul furat în celălalt capăt al parcului, înecând motorul doar de două ori. Din păcate, umorul negru al situaţiei era punctat de repetatele apeluri din staţia radio:
― Voiture cinq-six-trois. Où êtes-vous? Répondez!
Când ajunse la liziera pădurii, trecu peste orice licărire de orgoliu masculin, călcă brusc pe frână şi spuse:
― Mai bine condu tu!
Suspinând uşurată, Sophie se repezi la volan. În câteva secunde, maşina rula firesc spre vest, pe Allée de Longchamp, lăsând în urmă "Grădina desfătărilor".
― Încotro e Rue Haxo? întrebă Langdon privind acul vitezometrului, care trecea dincolo de o sută de kilometri pe oră.
Sophie nu-şi desprinse privirea de la drum.
― Şoferul spunea că e pe lângă Roland Garros. Cunoscând zona!
Scoţând cheia grea din buzunar, profesorul o cântări din nou în palmă, intuind că avea o importanţă covârşitoare; era, poate, chiar cheia libertăţii sale.
Ceva mai devreme, pe când îi povestea lui Sophie despre cavalerii templieri, îşi dăduse brusc seama că, pe lângă simbolul Frăţiei gravat pe faţa ei, cheia mai avea o legătură, mai subtilă, cu Ordinul din Sion. Crucea cu braţele egale amintea de armonie şi echilibru, dar şi de templieri. Toată lumea cunoştea, din tablouri şi, mai recent, din filme, tunicile cu cruce roşie ale cavalerilor templieri. Într-adevăr, braţele crucii templierilor se lăţeau uşor la capete, dar lungimea lor egală nu putea fi trecută cu vederea.
"O cruce pătrată. Exact ca aceasta de aici."
Imaginaţia începu să-i zburde gândindu-se la ce anume ar putea găsi. "Sfântul Graal!" Aproape că izbucni în râs când îşi dădu seama de absurditatea ideii. Se presupunea că Graalul s-ar afla undeva în Anglia, îngropat într-o încăpere secretă, sub una dintre numeroasele biserici ale templierilor, unde fusese ascuns, probabil, prin anul 1500.
"Pe vremea când Mare Maestru era da Vinci."
Pentru a-şi păstra în siguranţă preţioasele documente, Le Prieuré de Sion se văzuse nevoită să le schimbe ascunzătoarea de mai multe ori. Istoricii presupuneau că, de la aducerea sa în Europa, Graalul fusese mutat de şase ori. Ultima dată, fusese "văzut" în 1447, când numeroşi martori povesteau despre un foc care izbucnise şi aproape că distrusese documentele, înainte ca acestea să poate fi puse la adăpost, în patru cufere mari, fiecare necesitând şase bărbaţi pentru a putea fi transportat. După aceea, nimeni nu mai văzuse Graalul, niciodată. Nu se mai auzeau decât zvonurile care şopteau că era ascuns undeva, în Marea Britanie, pe pământurile ce aparţinuseră odinioară regelui Arthur şi Cavalerilor Mesei Rotunde.
Indiferent unde s-ar fi aflat însă, acum erau importante două aspecte:
Cât a trăit, Leonardo da Vinci ştiuse unde se afla Graalul.
Ascunzătoarea de atunci nu se schimbase, probabil, până în ziua de azi.
Din acest motiv, "fanii" Graalului studiau încă picturile şi jurnalele lui da Vinci, sperând să descopere vreun indiciu care să-i ducă spre actualul loc de odihnă al Graalului. Unii susţineau că fundalul Fecioarei între stânci era similar cu topografia unor dealuri din Scoţia, dealuri străbătute de zeci de peşteri. Alţii insistau că strania poziţionare a ucenicilor din Cina cea de taină reprezenta un fel de cod. La analiza cu raze X a tabloului Mona Lisa, afirmau alţii, se vedea că iniţial aceasta purta un pandantiv din lapislazuli cu chipul zeiţei Isis ― un detaliu pe care da Vinci a preferat să-l şteargă mai târziu. Langdon nu văzuse niciodată vreo urmă a acestui pandantiv şi nici nu-şi imagina cum ar fi putut să indice acesta locul în care era ascuns Graalul; totuşi, pe Internet discuţiile despre el erau în vogă.
"Toţi sunt înnebuniţi după conspiraţii."
Şi diferitele teorii ale conspiraţiilor nu se lăsau deloc aşteptate. Cea mai recentă fusese iscată de o cutremurătoare descoperire: celebra pictură Închinarea Magilor a lui da Vinci ascundea un secret întunecat sub straturile de vopsea. Specialistul italian Maurizio Seracini dezvăluise tulburătorul adevăr, pe care New York Times Magazine îl făcuse publicând într-un articol intitulat "Mistificarea lui Leonardo".
Seracini demonstrase fără urmă de ândoială că, deşi schiţa gri-verzuie a tabloului îi aparţinea într-adevăr lui da Vinci, pictura în sine fusese realizată de altcineva ― de un pictor anonim, care "umpluse" schiţa maestrului, la câţiva ani după moartea acestuia, după metoda "coloraţi desenul în funcţie de numere". Mult mai tulburător era însă ceea ce se găsea sub pictura impostorului. Fotografiile realizate cu tehnica reflectografiei în infraroşu şi raze X dezvăluiseră că pictorul anonim, colorând schiţa lui da Vinci, se abătuse în mod ciudat de la original... de parcă ar fi vrut să ascundă intenţia reală a maestrului. Cât despre semnificaţia schiţei iniţiale, aceasta încă nu fusese făcută publică. Jenate, autorităţile Galeriei Uffizi din Florenţa "exilaseră" imediat tabloul într-un depozit alăturat, iar cei care vizitau în prezent Galeriile puteau admira pe perete, în locul celebrului tablou, un anunţ politicos şi confuz:

"ACEASTĂ LUCRARE ESTE SUPUSĂ UNOR TESTE DE DIAGNOSTIC ÎN VEDEREA RESTAURĂRII."

În ciudata lume subterană a căutătorilor moderni ai Graalului, Leonardo da Vinci rămânea încă marea enigmă. Opera sa părea nerăbdătoare să-şi dezvăiuie secretul, dar acesta rămânea în continuare ascuns, poate sub un strat de vopsea, poate încifrat la vedere sau poate inexistent. Poate că sumedenia de indicii incitante ale lui da Vinci nu erau decât o glumă, o farsă menită să-i zgândăre pe curioşi şi totodată motivul enigmaticului surâs al Mona Lisei.
― Este, oare, posibil, interveni Sophie, întrerupându-i şirul gândurilor, ca această cheie să descuie ascunzătoarea secretă a Sfântului Graal?
Râsul lui Langdon răsună forţat, chiar şi pentru propriile sale urechi.
― Habar n-am! În plus, se crede că Graalul este ascuns undeva, în Anglia, nu în Franţa.
Şi-i povesti pe scurt întreaga istorie.
― Dar Graalul pare a fi singura concluzie logică, insistă ea. Avem aici o cheie foarte sofisticată şi sigură, pe care e gravat sigiliul Stăreţiei din Sion şi care ne-a fost înmânată de un membru al ei ― o organizaţie care, din câte mi-ai spus tu, este păstrătoarea Sfântului Graal.
Langdon ştia că raţionamentul ei era logicând şi totuşi, la nivel intuitiv, i se părea inacceptabil. Existau zvonuri care susţineau că Stăreţia jurase la un moment dat să readucă Graalul înapoi în Franţa, dar nici o dovadă istorică nu sugera că legământul fusese adus la ândeplinire. Şi chiar dacă izbutiseră să readucă Graalul în Franţa, adresa din Rue Haxo 24, în apropierea unui teren de tenis, nu părea câtuşi de puţin un loc demn pentru odihna veşnică a sacrei relicve.
― Sophie, chiar nu văd cum această cheie ar putea avea ceva de-a face cu Graalul.
― Fiindcă se presupune că acesta s-ar afla în Anglia?
― Nu numai pentru asta. Ascunzătoarea Sfântului Graal este unul dintre cele mai bine păstrate secrete din lume. Membrii Stăreţiei aşteaptă zeci de ani, răstimp în care trebuie să se dovedească suficient de vrednici şi de încredere pentru a ajunge în eşalonul superior al confreriei şi a afla unde anume este ascuns Graalul. Secretul este protejat printr-un complex sistem de cunoaştere piramidală şi, cu toate că Stăreţia are foarte mulţi membri, numai patru dintre ei ştiu unde este ascuns Graalul ― Marele Maestru şi cei trei seneşali ai săi. Probabilitatea ca bunicul tău să fie unul dintre Cei Patru este foarte mică.
"Bunicul a fost unul dintre ei", murmură Sophie călcând şi mai apăsat pe accelerator. Imaginea întipărită în amintirea ei confirma dincolo de orice ândoială statutul lui Jacques Saunière în cadrul confreriei.
― Şi chiar dacă bunicul tău s-ar fi aflat undeva, în vârful ierarhiei, n-ar fi avut voie să dezvăluie nimic, nimănui din afara ordinului. Ar fi de neconceput să-ţi permită ţie să pătrunzi în interior.
"Eu am fost deja acolo", îşi spuse Sophie, cu gândul la ritualul pe care îl surprinse în subsol. Se întrebă dacă venise oare vremea să-i povestească americanului ce văzuse în seara aceea, la castelul din Normandia. Vreme de zece ani, ruşinea o împiedicase să pomenească ceva. Numai amintirea acelor clipe îi încrâncena carnea pe trup. O sirenă începu să urle undeva, în depărtare şi, brusc, simţi cum un val de oboseală o copleşeşte.
― Acolo! strigă Langdon la vederea siluetei întunecate a Roland Garros-ului.
După câteva încercări eşuate, găsiră intersecţia cu Rue Haxo şi intrară. Pe marginile drumului se înşirau diverse firme.
"Trebuie să ajungem la numărul douăzeci şi patru", îşi spuse Langdon, dându-şi seama că, fără să-şi dea seama, privirea sa cerceta împrejurimile în căutarea unei biserici. "Nu fi caraghios! O străveche biserică a templierilor în cartierul ăsta?!"
― Acolo e! izbucni Sophie, arătându-i ceva.
Profesorul îşi ridică imediat capul şi zări structura din faţă. "Ce Dumnezeu?!"
Era o clădire modernă. Un fel de fortăreaţă joasă, cu o cruce uriaşă, cu braţele egale, gravată pe faţadă. Dedesubt se putea citi:

"DEPOSITORY BANK OF ZURICH".

Acum îi părea bine că nu-i pomenise lui Sophie nimic din ideile lui cu privire la o eventuală biserică a Templierilor. Cei care studiau simbolistica aveau adesea tendinţa să caute înţelesuri ascunse acolo unde nu exista nici unul. În cazul de faţă, profesorul uitase complet că simbolul crucii paşnice, cu braţele egale, era prezent şi pe drapelul naţional al Elveţiei.
Cel puţin, un mister fusese elucidat.
Cheia din mâna lor deschidea o casetă de valori dintr-o bancă elveţiană.

41

În faţa Castelului Gandolfo, o adiere răcoroasă mătura faleza abruptă şi episcopul Aringarosa îşi strânse mai bine sutana pe lângă corp când coborî din Fiat. "Trebuia să-mi mai fi luat ceva pe mine", îşi spuse, încercând să se oprească din tremurat. Ultimul lucru de care avea nevoie în seara asta era să pară slăbit sau speriat.
Castelul era cufundat în întuneric, cu excepţia ferestrelor de la ultimul etaj. "Biblioteca", îşi aminti episcopul. "Sunt acolo şi mă aşteaptă." Plecându-şi bărbia în piept ca să-şi ferească ochii de vânt, îşi continuă drumul aruncând o privire fugară spre cele două cupole ale Observatorului Astronomic.
Preotul care îl întâmpină la uşă părea somnoros; era acelaşi care îl aşteptase şi acum cinci luni, deşi în seara asta era mai puţin ospitalier:
― Eram îngrijoraţi, îi spuse omul, privindu-şi ceasul de la mână şi părând, mai degrabă, deranjat decât îngrijorat.
― Îmi cer scuze! Nu te mai poţi baza azi pe cursele aeriene!
Preotul mormăi ceva de nedesluşit şi apoi rosti cu voce tare:
― Vă aşteaptă cu toţii sus! Vă conducând eu!
Biblioteca era o încăpere de formă pătrată, cu lambriuri negre din podea până în plafon. Pereţii erau căptuşiţi cu rafturi pline de cărţi. Pardoseala era din marmură de culoarea ambrei, cu o bordură din bazalt negru, o reminiscenţă a zilelor în care aici era un palat.
― Bine ai venit, îl întâmpină o voce din celălalt capăt al încăperii.
Aringarosa încercă să-şi dea seama cine vorbise, dar lumina era mult prea slabă ― mult mai palidă decât la prima sa vizită aici, când toate becurile erau aprinse. "Noaptea adevăratei treziri!" În seara asta, toţi îl aşteptau în penumbră, de parcă le-ar fi fost ruşine de ceea ce urma să se întâmple.
Episcopul înaintă solemn, cu un aer aproape regal. La o masă lungă, în partea opusă a încăperii, zări trei siluete. Pe cea din mijloc o recunoscu imediat ― obezul secretar al Vaticanului, stăpân peste toate problemele juridice din Cetatea Sfântă. Ceilalţi doi erau cardinali italieni de rang înalt.
Aringarosa se apropie de ei:
― Scuzele mele umile pentru ora târzie. Suntem în zone cu fuse orare diferite. Probabil că sunteţi obosiţi la această oră.
― Deloc, deloc, îi răspunse secretarul, ale cărui mâini durdulii şedeau împreunate pe abdomenul imens. Îţi suntem recunoscători că ai venit până aici. Îţi putem oferi o cafea sau ceva răcoritor?
― Aş prefera să nu ne prefacem că suntem într-o vizită de curtoazie. Trebuie să prind un alt avion. Trecem direct la discuţii'?
― Desigur, îi replică obezul. Aţi acţionat mult mai rapid decât ne-am fi imaginat noi.
― Da?
― Mai aveaţi la dispoziţie încă o lună.
― V-aţi expus îngrijorarea cu cinci luni în urmă. Pentru ce să mai aştept?
― Într-adevăr. Suntem foarte mulţumiţi că aţi acţionat cu atâta promptitudine.
Privirile lui Aringarosa se îndreptară spre capătul mesei, unde era aşezată o servietă neagră.
― Acolo este ceea ce am cerut?
― Da. Deşi, trebuie să recunosc ― mai adăugă secretarul cu vocea oarecum nesigură ― solicitarea ne-a îngrijorat. Pare într-un fel...
― Periculoasă, încheie unul dintre cardinali. Eşti sigur că nu ţi-i putem expedia undeva? Suma este exorbitantă.
"Libertatea e scumpă."
― Nu-mi fac griji pentru siguranţa mea. Dumnezeu este cu mine.
Cei trei prelaţi nu păreau tocmai convinşi:
― Fondurile sunt exact aşa cum le-am solicitat?
Secretarul încuviinţă:
― Obligaţiuni la purtător, de valoare mare, emise de Banca Vaticanului. Pot fi transformate în lichidităţi oriunde în lume.
Aringarosa se apropie de capătul mesei şi deschise servieta. Înăuntru se aflau două teancuri de obligaţiuni, fiecare inscripţionata cu sigiliul Vaticanului şi cu termenul portatore, ceea ce însemna că purtătorul ― oricine ar fi fost el ― le putea încasa contravaloarea.
Secretarul îl privea foarte încordat:
― Trebuie să adaug că ne-am fi simţit cu toţii mult mai liniştiţi dacă fondurile ar fi fost lichide.
"Nici n-aş fi putut să ducând atâţia bani lichizi", îşi spuse Aringarosa, închizând servieta.
― Obligaţiunile pot fi transformate în lichidităţi, adăugă el. Chiar voi aţi spus-o!
Cardinalii schimbară între ei priviri îngrijorate, apoi unul îi răspunse:
― Da, dar obligaţiunile pot fi identificate imediat ca provenind de la Banca Vaticanului.
Aringarosa zâmbi ca pentru sine. Tocmai acesta fusese şi motivul pentru care Învăţătorul îi sugerase să ceară banii în obligaţiuni emise de Vatican; funcţionau şi ca un fel de asigurare. "Aşa suntem cu toţii implicaţi."
― Tranzacţia este perfect legală, se apără episcopul. Opus Dei este un ordin personal al Vaticanului şi Sfinţia Sa poate cheltui banii după cum doreşte. Nu s-a încălcat nici o lege!
― Este adevărat, însă...
Secretarul se aplecă în faţă şi scaunul pârâi sub greutatea lui:
― Nu ştim ce ai de gând să faci cu aceste fonduri şi, dacă este ceva ilegal în...
― Ţinând seama de ceea ce mi-aţi cerut, contraatacă Aringarosa, nu vă priveşte ce am să fac eu cu banii.
În încăpere se aşternu o lungă tăcere.
"Toţi trei ştiu că am dreptate", îşi spuse episcopul.
― Şi acum, îmi închipui că trebuie să semnez ceva?
Prelaţii tresăriră şi împinseră nerăbdători hârtia spre el, de parcă nu şi-ar fi dorit decât ca oaspetele să plece cât mai repede. Aringarosa privi documentul. Avea sigiliul papal.
― Este identic cu cel pe care mi l-aţi trimis mie?
― Exact.
Episcopul fu surprins de faptul că nu simţi nici o emoţie când semnă hârtia; cei trei însă răsuflară uşuraţi:
― Mulţumim, îi zise secretarul. Serviciul pe care l-ai adus Bisericii nu va fi niciodată uitat.
Aringarosa luă servieta; greutatea ei era promiţătoare. Cei patru bărbaţi se uitară unul la altul preţ de câteva clipe, de parcă ar mai fi vrut să spună ceva, dar nimeni nu rosti nici un cuvânt. Episcopul se întoarse şi se îndreptă spre uşă:
― Aringarosa! răsuna vocea unuia dintre cardinali.
― Da?
― Încotro te duci de aici?
Episcopul îşi dădu seama că întrebarea era mai degrabă de ordin spiritual decât geografic, dar nu intenţiona să discute acum probleme de moralitate.
― La Paris, le răspunse şi ieşi din încăpere.

42

The Depository Bank of Zürich este o bancă Geldschrank deschisă douăzeci şi patru de ore din douăzeci şi patru, care oferă întreaga gamă de servicii bancare moderne, în buna tradiţie elveţiană. Având sedii la Zürich, Kuala Lumpur, New York şi Paris, banca şi-a extins în ultimii ani activitatea la servicii anonime computerizate.
Majoritatea operaţiunilor sale au la bază cea mai simplă şi totodată cea mai veche ofertă bancară: anonimul Lager ― casetele pentru valori cu utilizator neprecizat. Clienţii care doreau să păstreze în siguranţă diverse bunuri, de la certificate de Bursă până la tablouri valoroase, le puteau depune aici anonim, graţie unor proceduri de înaltă tehnologie, şi le puteau retrage oricând, bineînţeles în acelaşi anonimat.
Sophie opri taxiul în dreptul numărului douăzeci şi patru pe Rue Haxo. Privind liniile simple şi drepte ale clădirii, Langdon îşi dădu seama că avea în faţă o instituţie serioasă. Construcţia era un cub fără ferestre, care părea cioplit în întregime în oţel rece. Aidoma unei uriaşe cărămizi metalice, clădirea era uşor retrasă de la stradă, iar pe faţada ei strălucea o cruce de neon înaltă de patru metri, cu braţele egale.
Confidenţialitatea băncilor elveţiene devenise unul dintre cele mai profitabile produse de export ale ţării. Instituţiile de acest gen erau însă controversate în lumea artistică, deoarece le ofereau hoţilor posibilitatea să îşi ascundă bunurile furate, chiar şi ani de-a rândul, până ce obiectelor respective li se pierdea urma. Fiindcă depozitele erau ferite de inspecţiile poliţiei, fiind alocate unor conturi numerice, nu unor nume reale, hoţii puteau sta liniştiţi, ştiind că bunurile obţinute prin jaf sunt în siguranţă şi că nimeni nu le poate dovedi implicarea în furt.
Sophie oprise în dreptul impunătoarei porţi care bloca aleea de acces în bancă ― o rampă ce cobora în subsolul clădirii. O cameră video era îndreptată exact asupra lor şi, spre deosebire de cele de la Luvru, Langdon era convins că aceasta era una autentică.
Coborând geamul portierei, Sophie studie panoul electronic de alături. Un ecran cu cristale lichide oferea indicaţii în şapte limbi. Prima era engleza:

"INTRODUCEŢI CHEIA!"

Scoţând cheia aurie din buzunar, privi din nou panoul. Sub ecran se afla o fantă triunghiulară.
― Ceva îmi spune că se va potrivi, remarcă Langdon.
Sophie alinie capătul triunghiular al cheii în fantă şi împinse, până ce tija pătrunse complet în interior. Probabil că nu era nevoie s-o şi răsucească, fiindcă în aceeaşi clipă poarta începu să se deschidă.
Ridicându-şi piciorul de pe frână, Sophie înaintă până la o a doua poartă, cu un panou electronic alături. În spate, prima poartă se închise, prinzându-i înăuntru.
"Să sperăm că şi a doua poartă funcţionează", îşi spuse profesorul, deloc încântat de faptul că era blocat acolo.
Aceeaşi instrucţiune şi pe acest panou:

"INTRODUCEŢI CHEIA!"

Sophie se conformă şi poarta se deschise imediat. Puţin mai târziu, taxiul cobora pe rampă, în interiorul clădirii.
Garajul era mic şi slab luminat, cu vreo douăsprezece locuri. La celălalt capăt se zărea intrarea principală în bancă. Pardoseala de ciment era acoperită cu un covor roşu, îmbiind clienţii spre o uşă uriaşă, ce părea turnată în metal compact.
"Ce mesaje contradictorii!", remarcă Langdon. «Bine aţi venit» şi «nu intraţi»!
Sophie îndreptă maşina într-un spaţiu aproape de intrare şi opri motorul.
― Ar trebui să laşi arma aici.
"Cu plăcere", îşi spuse Langdon, ascunzând revolverul sub banchetă.
Coborâră, apoi străbătură covorul roşu până la uşa de oţel. Aceasta nu avea mâner sau clanţă, dar pe zidul alăturat se afla o altă fantă triunghiulară. Aici nu mai existau însă instrucţiuni scrise.
― Cei care se prind mai greu nu au ce căuta în bancă, se amuză Langdon.
Sophie râse ― dar era un râs nervos.
― Să încercăm!
Introduse cheia în fantă şi uşa se deschise cu un pufăit gutural. Privindu-se surprinşi, trecură pragul. Uşa se închise cu un bufnet secând în spatele lor.
Holul central al băncii avea cele mai impunătoare decoraţiuni interioare pe care le văzuse profesorul vreodată. În vreme ce majoritatea instituţiilor financiare se mulţumeau cu obişnuita combinaţie de granit şi marmură neagră, aceasta optase pentru metal şi nituri lucitoare, de la un perete la altul.
"Oare cine s-o fi ocupat de amenajarea interiorului? se întrebă Langdon. Vreun concern de fabricare a oţelului'?"
Sophie părea la fel de intimidată.
Metalul cenuşiu era prezent peste tot― pe podea, pe pereţi, la uşi, în birouri... chiar şi scaunele păreau confecţionate din fier forjat. Efectul era însă impresionant, iar mesajul ― clar: "Aţi intrat într-un seif!"
Un ins masiv, aflat în spatele unui birou, îşi ridică ochii spre ei, închise micul televizor la care se uita şi îi salută surâzându-le amabil. În ciuda musculaturii şi a revolverului vizibil de sub braţ, li se adresă cu amabilitatea fără cusur a recepţionerilor elveţieni:
― Bonsoir! Cu ce vă pot fi de folos?
Salutul bilingv era cel mai nou truc al europenilor, lăsând clientului posibilitatea de a răspunde în ce limbă doreşte.
Sophie nu îi spuse însă nimic, mulţumindu-se să aşeze cheia aurie pe birou, chiar sub ochii omului.
Funcţionarul se holbă pentru o secundă la ea şi, instantaneu, luă poziţia de drepţi:
― Desigur. Ascensorul dumneavoastră se află la capătul holului. Voi anunţa pe cineva că veniţi.
Sophie încuviinţă şi luă cheia înapoi.
― La ce etaj?
Omul o fixă cu o privire stranie.
― Cheia dumneavoastră îi spune ascensorului unde să oprească.
― Oh, da, zâmbi ea.

Paznicul privi cum cei doi se apropie de lift, introducând cheia în fantă, urcă şi uşa se închide în urma lor. În aceeaşi clipă, întinse mâna după telefon. Nu suna pentru a anunţa pe cineva despre sosirea lor; nu era nevoie. Un recepţionist de seif era atenţionat în mod automat când clientul introducea cheia în fanta de la poartă.
De data aceasta însă, paznicul îi telefonă directorului băncii. În vreme ce aştepta formarea numărului, deschise din nou televizorul. Emisiunea de ştiri pe care o urmărea când sosiseră cei doi tocmai se încheia. Oricum, nu mai conta. Privi din nou chipurile de pe ecran.
Directorul îi răspunse:
― Oui?
― Avem o problemă aici!
― Ce s-a întâmplat?
― Poliţia Franceză se află în urmărirea a doi fugari.
― Şi?
― Amândoi au intrat acum un minut în bancă.
Directorul înjură abia auzit.
― Bine. Iau imediat legătura cu monsieur Vernet.
Paznicul închise şi formă un alt număr. Cel al Interpolului.

Langdon remarcă cu surprindere că, în loc să urce, liftul cobora. Nu avea idee la câte etaje sub nivelul solului ajunseseră, când uşa se deschise, în sfârşit. Nici nu-i păsa, de fapt; era bucuros că ieşea din ascensor.
Cu o promptitudine impresionantă, un recepţioner îi aştepta deja. Era un om în vârstă, cu o înfăţişare plăcută şi un costum impecabil călcat, care îi conferea un aspect uşor ciudat ― un bătrân funcţionar de bancă, într-o lume ultratehnologizată.
― Bonsoir, îi întâmpină omul. Bună seara! Dacă sunteţi atât de amabili să mă urmaţi, s'il vous plaît!
Fără a mai aştepta un răspuns, se răsuci pe călcâie şi porni cu paşi repezi în lungul unui coridor metalic, îngust.
Langdon şi Sophie îl urmară pe o serie de coridoare din care se intra în încăperi mari, în care se aflau unităţi centrale computerizate.
― Voici, spuse bătrânul, ajungând în faţa unei uşi de oţel, pe care o deschise. Aici!
După ce trecuseră pragul, pătrunseră într-o cu totul altă lume. Încăperea în care se aflau semăna cu holul central al unui hotel elegant. Locul metalului şi al niturilor fusese luat aici de covoare persane, mobilier de stejar şi fotolii de pluş. Pe biroul masiv aşezat în mijlocul camerei aşteptau două pahare de cristal şi o sticlă deschisă de Perrier, ale cărei bule încă se ridicau la suprafaţă. Dintr-o cafetieră de alături ieşeau aburi.
"Precizie de ceas elveţian", îşi spuse Langdon.
Bătrânul îi surâse blajin:
― Am impresia că este prima dumneavoastră vizită la noi.
Sophie ezită, apoi făcu semn că da.
― Înţeleg. Cheile sunt adeseori lăsate moştenire şi totdeauna noii clienţi sunt impresionaţi de acest protocol. Încăperea vă aparţine cât timp doriţi s-o folosiţi, adăugă funcţionarul, invitându-i la birou.
― Spuneţi că uneori cheile sunt moştenite?
― Într-adevăr. Cheia dumneavoastră este asemenea unui cont numeric elveţian, care de multe ori trece de la o generaţie la alta. La conturile noastre premium, cea mai mică durată de închiriere a unei casete de valori este de cincizeci de ani. Plătiţi în avans. Prin urmare, fluctuaţia generaţiilor este considerabilă.
― Cincizeci de ani aţi spus? întrebă Langdon, făcându-şi ochii cât cepele.
― Minimum! Desigur, puteţi alege perioade mai mari, dar, cu excepţia unor dispoziţii speciale, dacă timp de cincizeci de ani nu se înregistrează nici o activitate în contul respectiv, conţinutul casetei de valori este automat distrus. Să iniţiez procesul de accesare a casetei dumneavoastră?
Sophie înclină din cap:
― Vă rog!
Bătrânul întinse un braţ, arătând în jurul lui:
― Această încăpere este a dumneavoastră acum. După plecarea mea, puteţi rămâne aici cât timp doriţi, pentru a verifica şi a schimba după dorinţă conţinutul casetei dumneavoastră, care va sosi... exact în acest loc.
Îi conduse până la peretele din spate, unde o bandă rulantă pătrundea prin zid într-o curbă uşoară.
― Introduceţi cheia în fanta aceea, adăugă el arătându-le un panou electronic alăturat, pe care se zărea fanta triunghiulară deja cunoscută. O dată ce computerul confirmă indentaţiile de pe cheia dumneavoastră, tastaţi numărul contului şi caseta de valori care vă aparţine este extrasă din seif de un braţ-robot şi adusă aici. Când aţi sfârşit, o aşezaţi din nou pe banda rulantă, introduceţi iarăşi cheia şi procesul se reia, în ordine inversă. Fiindcă totul este automatizat, confidenţialitatea dumneavoastră este asigurată, chiar şi faţă de personalul acestei bănci. Dacă aveţi nevoie de ceva, trebuie doar să apăsaţi butonul aflat pe masa din mijlocul încăperii.
Sophie vru să întrebe ceva, când un telefon începu să sune.
Funcţionarul îi privi jenat şi nedumerit:
― Vă rog sa mă scuzaţi.
Se apropie de telefonul care se afla pe masă, alături de cafetieră şi de apa minerală:
― Oui?
Se încrunta tot mai mult pe măsură ce asculta:
― Oui... oui... d'accord.
Apoi închise şi se întoarse spre ei, cu un surâs incomod.
― Îmi pare rău, dar acum trebuie să plec. Simţiţi-vă ca acasă.
Şi porni ca din puşcă spre uşă.
― Scuzaţi-mă, îl opri Sophie. Aş dori o scurtă lămurire înainte de a pleca. Aţi spus că trebuie să tastăm un număr de cont?
Omul se opri în faţa uşii, părând descumpănit:
― Desigur. La fel ca la majoritatea băncilor elveţiene, casetele noastre de valori au ataşat un număr, nu un nume. Aveţi o cheie şi un număr de cont personal, cunoscut numai de dumneavoastră. Cheia constituie doar jumătate din formula dumneavoastră de identificare. Cealaltă jumătate este numărul de cont. Altfel, dacă aţi pierde cheia, oricine ar putea-o folosi.
Sophie ezită o clipă.
― Dar dacă binefăcătorul meu nu mi-a lăsat nici un număr de cont?
Inima funcţionarului începu să bată tot mai repede. "Înseamnă că n-aveţi ce căuta aici". Dar le oferi un zâmbet amabil:
― Voi ruga pe cineva să vă ajute. Va veni imediat.
Ieşind din încăpere, bătrânul închise uşa în urma lui şi răsuci yala masivă, încuindu-i înăuntru.

În celălalt capăt al oraşului, locotenentul Collet se afla pe peronul Gării de Nord, când telefonul mobil începu să-i sune.
Era Fache.
― Interpolul a primit un pont, îi spuse căpitanul. Lasă trenul. Langdon şi Neveu au intrat în filiala din Paris a Depository Bank of Zürich. Adu-ţi oamenii aici, imediat!
― Aţi aflat ceva despre ce voia Saunière să le spună lui Sophie Neveu şi lui Langdon?
Tonul lui Fache era îngheţat:
― Dacă-i arestezi, locotenent Collet, atunci am să-i pot întreba asta personal.
― Am înţeles. Rue Haxo, numărul douăzeci şi patru. Imediat, căpitane!
Închise şi îşi chemă oamenii.

43

André Vernet, preşedintele filialei din Paris a Depository Bank of Zürich, locuia într-un apartament luxos, chiar deasupra băncii. În ciuda reşedinţei sale elegante, totdeauna îşi dorise o locuinţă pe chei, în L'Ile Saint-Louis, în mijlocul adevăraţilor cognoscenti, pe când aici nu se învârtea decât între cei bogaţi şi parşivi.
"Când voi ieşi la pensie, îşi spunea el adesea, îmi voi umple pivniţa cu sticle rare de Bordeaux, îmi voi atârna în salon un Fragonard sau poate un Boucher şi-mi voi petrece timpul căutând antichităţi şi cărţi rare în Cartierul Latin."
În noaptea aceasta, Vernet se trezise abia de şase minute şi jumătate. Totuşi, în vreme ce străbătea în grabă coridoarele subterane ale băncii, arăta de parcă tocmai ieşise din mâinile croitorului şi ale frizerului său. Impecabil îmbrăcat într-un costum din mătase, îşi pulveriză în gură puţin spray parfumat şi îşi îndreptă nodul cravatei fără să se oprească din mers. Obişnuit să fie trezit la cele mai diverse ore pentru diverşi clienţi internaţionali, Vernet îşi programase somnul la fel ca cei din tribul Masai ― războinicii africani fiind renumiţi pentru capacitatea lor de a se trezi în numai câteva secunde din cel mai adâncând somn, perfect pregătiţi de luptă.
"Pregătit de luptă", îşi aminti preşedintele, temându-se că, în această noapte, comparaţia se va dovedi mai mult decât potrivită. Sosirea unui client cu o cheie aurie necesita de fiecare dată un plus de atenţie, dar un client cu o cheie aurie căutat de Poliţia Judiciară... iată o situaţie extrem de delicată. Raporturile băncii cu oficialităţile franceze pe tema confidenţialităţii clienţilor erau destul de încordate şi aşa, fără ca vreunul dintre ei să fie un infractor urmărit de poliţie.
"Cinci minute, îşi spuse Vernet. Trebuie să-i scot pe oamenii ăştia din bancă înainte de sosirea poliţiei."
Dacă se va mişca repede, iminentul dezastru va putea fi evitat. Preşedintele va declara apoi poliţiei că fugarii intraseră, într-adevăr, în sediu, dar fiindcă nu erau clienţii băncii şi nu aveau un număr de cont, fuseseră poftiţi afară. Ce bine ar fi fost dacă afurisitul de paznic nu ar fi chemat Interpolul! Dar discreţia nu făcea parte, probabil, din arsenalul de lucru al unui agent de pază plătit cu 15 euro pe oră.
Oprindu-se în prag, trase adânc aer în piept şi încercă să se relaxeze. Apoi, afişând un surâs amabil, descuie uşa şi pătrunse în încăpere ca o adiere caldă.
― Bună seara, spuse atunci când îşi zări clienţii. Eu sunt André Vernet. Cu ce vă pot aju...
Restul frazei îi înţepeni undeva sub mărul lui Adam. Femeia din faţa lui era cel mai neaşteptat client pe care-l avusese preşedintele vreodată.

― Îmi pare râu, ne cunoaştem cumva? întrebă Sophie.
Ea nu-l ştia pe nou-venit, însă pentru o clipă acesta o privi de parcă ar fi văzut o stafie.
― Nu..., bâigui el. Nu... nu cred. Serviciile noastre sunt oferite sub anonimat. Apoi, răsuflând adânc şi silindu-se să le surâdă calm, adăugă: Asistenţii mei mi-au spus că aveţi o cheie aurie, dar nu şi un număr de cont. Pot să vă întreb cum a ajuns această cheie în posesia dumneavoastră?
― Bunicul meu mi-a dat-o, replică Sophie, privindu-l cu atenţie pe omul din faţa ei, surprinsă de tulburarea care i se citea acestuia pe chip.
― Aşa, deci? Bunicul v-a dat cheia, dar nu şi numărul contului'?
― Nu cred că a mai avut timp! A fost asasinat în seara aceasta!
Când auzi aceste cuvinte, omul se clătină pe picioare şi se împletici câţiva paşi înapoi, cu ochii îngroziţi:
― Jacques Saunière e mort?! Dar... cum?
Acum Sophie avu impresia că a încasat un pumn în plex:
― Îl cunoşteaţi pe bunicul meu?
André Vernet părea la fel de uluit ca şi ea. Sprijinindu-se cu o mână de marginea mesei, pentru a-şi regăsi echilibrul, îi explică:
― Jacques şi cu mine eram prieteni buni. Când s-a întâmplat?
― În seara aceasta, ceva mai devreme. În Luvru!
Vernet se apropie de un fotoliu confortabil din piele şi se afundă în el.
― Trebuie să vă pun o întrebare extrem de importantă! Privi pe rând, când la Langdon, când la Sophie, şi apoi continuă: Are vreunul dintre dumneavoastră ceva de-a face cu asasinarea lui?
― Nu! declară Sophie. În nici un caz!
După o scurtă pauză, Vernet reluă oarecum încruntat:
― Fotografiile dumneavoastră au fost difuzate de Interpol. Aşa v-am recunoscut! Sunteţi căutaţi pentru crimă!
"Fache a luat deja legătura cu Interpolul?! Căpitanul se dovedea a fi mult mai motivat decât crezusem", îşi spuse Sophie, apoi îi explică bancherului în câteva cuvinte cine era Langdon şi ce se petrecuse la Luvru, cu câteva ore mai devreme.
― Şi, în pragul morţii, bunicul dumneavoastră v-a lăsat un mesaj în care vă cerea să-l contactaţi pe domnul Langdon?
― Da. Şi această cheie.
Sophie aşeză cheia pe masă, în faţa lui Vernet, cu simbolul Stăreţiei.
Preşedintele băncii îi aruncă o privire, dar nu schiţă nici un gest:
― Nu v-a lăsat decât această cheie? Nimic altceva? Nici o bucăţică de hârtie?
Deşi nu avusese timp să caute prea mult, Sophie era sigură că nu mai fusese nimic altceva ascuns după tabloul Fecioarei între stânci.
― Nu! Doar cheia!
Vernet oftă, dezamăgit:
― Mi-e teamă că fiecare cheie este cuplată electronic la un număr de cont format din zece cifre, care funcţionează ca o parolă. Fără acel număr, cheia dumneavoastră nu vă ajută la nimic.
"Zece cifre!" Sophie calculă în minte şansele criptografice. Zece miliarde de posibilităţi. Chiar dacă ar folosi cele mai puternice computere ale DCPJ, tot ar avea nevoie de săptămâni întregi pentru a sparge codul.
― Domnule, ţinând seama de circumstanţe, fireşte că ne veţi putea ajuta!
― Îmi pare rău, însă chiar nu pot face nimic. Clienţii îşi tastează numărul de cont prin intermediul unui terminal protejat, ceea ce înseamnă că parola este cunoscută doar de computer şi de clientul respectiv. Aceasta este una dintre modalităţile prin care asigurăm anonimatul clienţilor şi securitatea angajaţilor noştri.
Sophie înţelese. Şi magazinele universale procedau la fel.
"ANGAJAŢII NU DEŢIN CHEI ALE CASETELOR DE BAGAJE." Evident că banca nu voia să rişte ca un hoţ să fure o cheie şi pe urmă să ia ostatic un angajat pentru a afla numărul de cont respectiv.
Sophie se aşeză lângă Langdon, privi cheia de pe masă şi apoi îşi ridică ochii spre Vernet:
― Aveţi idee ce a depus bunicul meu în banca dumneavoastră?
― Câtuşi de puţin! Aceasta este, de fapt, definiţia băncilor Geldschrank.
― Domnule Vernet, insistă ea, nu prea avem timp, aşa că vă voi vorbi pe şleau, dacă îmi permiteţi.
Întinse mâna şi întoarse cheia cu sigiliul Stăreţiei la vedere, privind atentă ochii bancherului:
― Simbolul acesta vă spune ceva?
Vernet privi fără nici o reacţie floarea de crin încrustată pe cheie:
― Nu, însă mulţi clienţi de-ai noştri îşi gravează iniţiale sau diverse sigle pe cheile proprii.
Sophie oftă, fixându-l în continuare cu privirea:
― Sigiliul acesta este simbolul unei societăţi secrete cunoscute sub numele de Le Prieuré de Sion.
Nici o reacţie.
― Posibil. Eu nu ştiu nimic. Bunicul dumneavoastră îmi era prieten, dar noi discutam doar despre afaceri.
Preşedintele îşi lărgi nodul de la cravată, părând mai agitat.
― Monsieur Vernet, bunicul mi-a telefonat în seara aceasta pentru a-mi spune că ne aflam, şi eu şi el, într-un mare pericol. A mai adăugat că trebuie să-mi înmâneze ceva. Mi-a dat, în fine, cheia aceasta, de la banca dumneavoastră. Acum el este mort. Ne-ar fi de ajutor orice ne-aţi putea spune!
Bancherul îşi şterse broboanele de sudoare de pe frunte:
― Trebuie să ieşim din această clădire! Mi-e teamă ca poliţia va fi aici în scurt timp. Unul dintre paznici s-a simţit obligat să anunţe Interpolul.
Sophie bănuise şi ea acest lucru, dar mai făcu o ultimă încercare:
― Bunicul mi-a mai spus că trebuie să-mi dezvăluie adevărul despre familia mea. Acest lucru vă sugerează ceva?
― Mademoiselle, familia dumneavoastră a pierit într-un accident de maşina pe când eraţi doar un copil. Îmi pare rău! Ştiu că Jacques Saunière v-a iubit foarte mult. Mi-a spus de multe ori cât de mult îl durea faptul că v-aţi înstrăinat.
Sophie nu ştia ce ar trebui să îi răspundă, şi atunci Langdon interveni:
― Conţinutul casetei are vreo legătură cu Sangrealul?
Vernet îi arunca o privire ciudată:
― Nu ştiu despre ce vorbiţi!
În clipa aceea, telefonul bancherului începu să sune.
― Oui?
Ascultă câteva clipe cu o expresie surprinsă şi tot mai îngrijorată, apoi adăuga:
― La police? Si rapidement?
Înjură, dădu rapid câteva indicaţii la repezeală în franceză şi le spuse că va coborî în hol într-un minut.
După ce închise, se întoarse spre Sophie:
― Poliţia a reacţionat mult mai rapid decât de obicei. Aproape că au sosit.
Sophie nu avea de gând să renunţe:
― Spuneţi-le că am venit aici şi că am plecat între timp. Dacă vor să ne caute înăuntru, cereţi-le să vă arate un ordin de percheziţie. Aşa vom mai câştiga puţin timp.
― Mademoiselle, Jacques îmi era un bun prieten şi, în plus, banca mea nu are nevoie de o astfel de publicitate. Din aceste două motive, nu voi permite ca arestarea dumneavoastră să aibă loc aici. Lăsaţi-mi un minut şi o să văd ce pot face ca să vă ajut să părăsiţi banca fără a fi prinşi. Mai mult decât atât, eu nu mă pot implica.
Se ridică şi se apropie de uşă cu paşi grăbiţi, adăugând din mers:
― Rămâneţi aici! Voi face toate aranjamentele necesare şi mă voi întoarce imediat.
― Dar... caseta de valori... Nu putem pleca pur şi simplu!
― În aceasta privinţă nu am cum să vă ajut. Regret!
Sophie râmase cu ochii aţintiţi la uşa care se închidea în urma preşedintelui, întrebându-se dacă nu cumva numărul de cont era scris în vreuna dintre scrisorile pe care bunicul i le trimisese în decursul anilor şi pe care le lăsase de fiecare dată nedeschise.
Langdon se ridică brusc, având o licărire ciudată în ochi.
― Robert! Zâmbeşti?
― Bunicul tău a fost un geniu!
― Poftim?
― Zece cifre!
Sophie nu avea idee despre ce vorbea el.
― Numărul de cont, replică profesorul cu acelaşi surâs pe chip. Sunt sigur că totuşi ni l-a lăsat.
― Unde?
Langdon scoase din buzunar copia fotografiei de la locul crimei şi o aşeză pe masă, în faţa ei. Sophie citi doar primul rând şi imediat îşi dădu seama că americanul avea dreptate.

"13-3-2-21-1-1-8-5
O, DIAVOL DRACONIC!
OH, SFÎNT SCHILOD!
P.S. GĂSEŞTE-L PE ROBERT LANGDON."

44

― Zece cifre! repeta Sophie.

"13-3-2-21-1-1-8-5"

"Grand-père a scris numărul de cont pe podeaua Luvrului!". Când văzuse prima dată pe parchet Şirul lui Fibonacci cu numerele amestecate, îşi închipuise că bunicul nu voise decât ca poliţia să apeleze la Departamentul de Criptografie şi astfel să ajungă la ea. Mai târziu, îşi dăduse seama că şirul constituia, totodată, o indicaţie privind descifrarea celorlalte rânduri ale mesajului ― "un şir cu ordinea schimbată... o anagramă numerică". Acum, spre totala ei uluire, înţelese că numerele aveau o semnificaţie mult mai amplă şi mai importantă. Aproape cu certitudine ele constituiau cheia suplimentară pentru deschiderea casetei de valori.
― A fost un maestru al înţelesurilor duble, spuse ea cu voce tare. Iubea tot ce avea sensuri multiple, ascunse. Coduri încifrate în alte coduri.
Langdon se ridicase şi se apropia deja de panoul electronic de lângă banda rulantă. Sophie înhăţă copia fotografiei şi alerga în urma lui.
Panoul avea o tastatura similară cu cea a bancomatelor, iar pe ecran trona sigla în formă de cruce a băncii. Alături se afla cunoscuta fantă triunghiulară, în care introduse fără întârziere cheia.
Pe ecran apăru imediat un mesaj:

"NUMĂR DE CONT"

Cursorul clipea, aşteptând.
"Zece cifre." Sophie citi cu voce tare numerele de pe hârtie, şi Langdon le tastă unul câte unul:

"NUMĂR DE CONT
13-3-2-21-1-1-8-5"

Instantaneu, pe ecran apăru un nou mesaj, în mai multe limbi. Prima era engleza:

"atenţie!
Înainte de a apăsa tasta Enter, verificaţi corectitudinea numărului tastat.
Pentru siguranţa dumneavoastră, în cazul în care computerul nu recunoaşte
numărul de cont introdus, sistemul se va închide în mod automat."

― Şi cu asta, basta! exclama Sophie, încruntându-se. Se pare că avem dreptul la o singură încercare.
Bancomatele obişnuite acceptau trei încercări de tastare a codului PIN înainte de blocarea cârdului. Dar ăsta nu era un automat bancar obişnuit.
― Numărul pare corect introdus, spuse Langdon, verificând atent cifrele tastate şi comparându-le cu cele de pe hârtie. Să-i dăm drumul, adăugă el, făcându-i semn să apese tasta enter.
Sophie întinse degetul, dar se opri la jumătatea mişcării, surprinsă de un gând straniu.
― Haide! o grăbi Langdon. Vernet se va întoarce în curând.
― Nu! Nu-i acesta numărul de cont corect.
― Ba da! Zece cifre. Care altul ar putea fi?
― E prea oarecare, prea... la întâmplare.
"Prea la întâmplare?" El nu era câtuşi de puţin de aceeaşi părere. Toate băncile îşi sfătuiau clienţii să aleagă coduri pin cât mai banale, astfel ca nimeni să nu le poată ghici. În mod cert, şi clienţii acestei bănci au fost îndemnaţi să-şi aleagă numere de cont absolut la întâmplare.
Sophie şterse cifrele tastate şi apoi ridica privirea spre el:
― Ar fi o coincidenţă prea mare ca acest număr de cont ales aşa-zis la întâmplare să poată fi rearanjat în forma Şirului Fibonacci.
Langdon îşi dădu seama că aici avea dreptate. Ceva mai devreme, Sophie rescrisese numerele respective astfel încât să formeze Şirul lui Fibonacci. O simplă coincidenţă? Greu de crezut!
Ea începuse deja să tasteze alte cifre, parcă din memorie.
― În plus, dată fiind pasiunea bunicului meu pentru coduri şi simboluri, este foarte probabil să fi ales un număr cu o semnificaţie aparte pentru el, un număr pe care să şi-l poată reaminti cu uşurinţă.
Apoi, introducând şi ultima cifră, afişă un surâs hâtru:
― Un număr care să pară ales la întâmplare, dar care să nu fie deloc aşa.
Langdon se uită la ecran.

"NUMĂR DE CONT
1123581321"

La început, nu pricepuse, dar după o clipă îşi dădu seama că Sophie are dreptate.
"Şirul lui Fibonacci! 1-1-2-3-5-8-13-21"
Scris sub forma unui singur număr de zece cifre, şirul devenea de nerecunoscut. "Uşor de ţinut minte, şi totuşi aparent întâmplător." Un cod inteligent ales, pe care Saunière nu avea cum să-l uite vreodată. În plus, aşa se explica de ce numerele scrise pe podeaua Luvrului puteau fi rearanjate sub forma acestei celebre progresii.
Sophie întinse mâna şi apăsa tasta ENTER.
Pentru o clipă, nu se întâmplă nimic. Cel puţin, nimic care să poată fi observat.
În acel moment, undeva, sub ei, în seiful subteran al băncii, un braţ-robot prinse viaţă. Culisând pe un sistem de transport biaxial prins de plafon, braţul înaintă în căutarea coordonatelor corecte. Pe pardoseala de ciment, sute de conteinere identice din plastic stăteau aliniate, formând o reţea uriaşă... ca o sumedenie de mici sicrie aintr-o criptă.
Oprindu-se deasupra locului adecvat, braţul coborî, ochiul electronic confirmând codul de bare de pe cutie. Apoi, cu o precizie de computer, gheara mecanică prinse mânerul cutiei şi începu să o ridice. Piuind abia auzit, braţul transportă conteinerul în celălalt capăt al seifului, până deasupra unei bande rulante care staţiona.
Cu mişcări uşoare, gheara aşeză cutia pe bandă şi se retrase. O secundă mai târziu, banda transportoare se puse în mişcare...

În încăperea de deasupra, Sophie şi Langdon răsuflară uşuraţi în momentul în care văzură că banda de cauciuc începe să ruleze. Parcă erau doi călători obosiţi, aşteptând la aeroport un bagaj misterios, al cărui conţinut le era necunoscut.
Banda intra în încăpere printr-o fantă îngustă, sub o uşiţă retractabilâ. Uşa metalică se ridică şi o cutie din plastic îşi făcu apariţia: neagră, din material plastic turnat şi mult mai mare decât îşi închipuise Sophie. Părea o cuşcă portabilă pentru transportul animalelor de casă, fără nici o deschidere pentru respiraţie.
Cutia se opri chiar în faţa lor şi amândoi încremeniră pentru o clipă, studiind-o fără a o atinge.
La fel ca oricare alt lucru din această bancă, şi conteinerul din plastic avea un aspect de produs industrial: încuietori metalice, un cod de bare lipit pe capac şi mâner solid, turnat. Semăna cu o trusă supradimensionată de unelte.
Fără să mai piardă timpul, Sophie desfăcu încuietorile şi apoi, ezitând, privi spre Langdon. Împreună, ridicară capacul greu şi se aplecară pentru a vedea ce e înăuntru.
În primul moment, avu impresia că lădiţa era goală. Dar imediat zări ceva. Pe fundul cutiei. Un singur obiect.
O casetă din lemn lustruit, mare cât o cutie de pantofi, cu balamale ornate. Lemnul avea o culoare vişiniu-închis, caldă. "Lemn de trandafir!" Preferatul bunicului ei. Capacul era ornat cu un splendid trandafir incrustat. La fel de nedumerită ca şi Langdon, Sophie se aplecă şi scoase caseta.
"Dumnezeule, ce grea e!"
O transportă cu grijă până la masă şi o aşeză jos. Langdon se apropie şi el, privind amândoi caseta pe care bunicul ei îi trimisese s-o recupereze.
Profesorul studie uimit incrustaţia de pe capac ― un trandafir cu cinci petale, pe care îl mai văzuse de nenumărate ori.
― Roza cu cinci petale, şopti el, este simbolul Stăreţiei pentru Sfântul Graal.
Sophie se întoarse şi-l străfulgeră cu privirea. În mod evident, amândoi se gândeau la acelaşi lucru. Dimensiunile casetei, greutatea conţinutului şi simbolul de pe capacând păreau a duce toate la aceeaşi inimaginabilă concluzie. "Pocalul lui Iisus se află în aceasta cutie din lemn." Din nou, Langdon îşi spuse că era imposibil.
― Mărimea e potrivită, şopti Sophie, pentru a adăposti... o cupă. 
"Nu poate fi o cupă!"
Sophie trase caseta spre ea, pregătindu-se sa o deschidă. Când o mişcă însă, ceva neaşteptat se petrecu. Din interior se auzi un gâlgâit ciudat.
"E oare un lichid înăuntru?" se întrebă Langdon mirat.
Sophie părea la fel de nedumerită:
― Ai auzit?
Profesorul încuviinţă:
― Da, e un lichid.
Cu mişcări uşoare, Sophie desfăcu închizătoarea şi deschise capacul.
Obiectul din interior nu semăna cu nimic din ceea ce văzuse Langdon până atunci. Un lucru deveni imediat limpede pentru amândoi. În mod categoric, nu era cupa din care a băut Iisus.

45

― Poliţia a blocat strada, spuse André Vernet când reveni în încăpere. Va fi foarte dificil să vă scot de aici!
După ce închise uşa, bancherul zări conteinerul de plastic pe banda rulantă şi se opri brusc. "Dumnezeule! Au accesat contul lui Saunière?!"
Langdon şi Sophie şedeau în jurul mesei, având între ei ceva ce semăna cu o casetă mare de bijuterii. Sophie închise imediat capacul casetei şi ridică ochii spre Vernet:
― Aveam totuşi numărul de cont, spuse ea.
Preşedintele rămăsese fără cuvinte. Asta schimba complet situaţia. Politicos, se strădui să nu privească spre casetă, încercând să-şi dea seama ce are de făcut. "Trebuie să-i scot afară de aici!" Dar cum poliţia blocase deja drumurile de acces, nu-i rămăsese decât o unică modalitate de a face acest lucru.
― Mademoiselle Neveu, dacă vă voi scoate în siguranţă din sediul băncii, veţi lua obiectul cu dumneavoastră sau îl veţi trimite înapoi în seif?
Sophie aruncă o privire spre Langdon, apoi răspunse:
― Îl luăm cu noi.
― Foarte bine. Atunci, vă sugerez să-l înfăşuraţi într-o haină când vom ieşi din această încăpere. Aş prefera să nu-l vadă nimeni.
Langdon îşi scoase sacoul, în vreme ce Vernet se apropie de banda rulantă, închise cutia goală şi tastă câteva comenzi la panoul electronic. Banda rulantă se urni, ducând conteinerul din plastic înapoi în seif. Preşedintele scoase apoi cheia din fantă şi i-o întinse lui Sophie.
― Pe aici, vă rog. Repede!
Când ajunseră la rampa de încărcare din spatele clădirii, luminile maşinilor de poliţie se zăreau deja, licărul lor iluminând garajul subteran. Vernet se încruntă. Probabil că blocaseră rampa. "Chiar vreau să fac una ca asta?" Cămaşa îi era deja leoarcă de transpiraţie.
Le făcu semn spre una dintre furgonetele blindate ale băncii. Transport sûr era un alt serviciu pe care Depository Bank of Zürich îl oferea clienţilor.
― Urcaţi în spate, în compartimentul pentru marfă. Mă întorc imediat.
Sophie şi Langdon urcară în furgoneta, în vreme ce Vernet alergă la biroul supraveghetorului, îl descuie, luă cheile furgonetei şi înhăţă totodată o jachetă şi o şapcă de şofer. Îşi scoase haina şi cravata, dădu să-şi pună uniforma, apoi se răzgândi şi îşi puse pe umăr un ham de revolver. În drum spre ieşire, luă un pistol din raft, îl încărcă şi-l ândesă în ham, încheindu-şi jacheta peste el. Reveni la furgonetă, îşi trase bine şapca pe ochi şi aruncă o privire spre Sophie şi Langdon, aflaţi în compartimentul din oţel din spate:
― Veţi avea nevoie de asta, le spuse, întinzând mâna înăuntru şi aprinzând becul unic atârnat în plafon. Mai bine aţi sta jos. Să nu scoateţi un sunet când vom ieşi pe poartă.
Sophie şi Langdon se aşezară pe podeaua metalică, ţinând între ei caseta înfăşurată în sacou. Vernet închise uşile masive şi-i încuie, apoi se urcă la volan şi porni motorul.
Furgoneta începu să urce rampa. Sub şapcă, preşedintele simţi sudoarea năpădindu-i fruntea. În faţă se vedeau mult mai multe maşini ale poliţiei decât se aşteptase el. Când maşina se apropie, prima poartă de oţel se deschise, lăsând-o să treacă. Vernet aşteptă ca aceasta să se închidă în urma lui înainte de a avansa şi a activa următorul senzor. Cea de-a doua poartă se deschise şi ea, lăsând ieşirea liberă.
"Cu excepţia maşinii de poliţie care blochează rampa."
Bancherul îşi şterse fruntea şi apăsă pedala de acceleraţie.
Un poliţist coborî imediat şi-i făcu semn sa oprească la câţiva metri înaintea barierei. Patru maşini de patrulare aşteptau afară.
Vernet opri. Ândesându-şi mai bine şapca pe cap, afişă o mutră dură şi pe cât îi stătu în putere mai necizelată. Fără a se clinti de pe bancheta sa, deschise portiera şi privi spre agent:
― Qu'est-ce que se passe? întrebă pe un ton răguşit.
― Je suis Jérôme Collet. Lieutenant Police Judiciaire. Qu'est-ce qu'il y a là-dedans? se interesă agentul, arătând spre compartimentul pentru marfă.
― Naiba să ma ia dacă ştiu, replică bancherul într-o franceză de stradă. Io-s doar un şofer!
Collet nu părea impresionat:
― Căutăm doi criminali.
Vernet începu să râdă:
― Atunci aţi venit exact unde trebuie. Unii din ticăloşii ăştia pentru care şofez au atâţia bani, că nu se poate să nu fie criminali!
Agentul îi arătă o fotografie a lui Robert Langdon.
― Omul ăsta a fost aici, la bancă, în noaptea asta?
Bancherul ridica din umeri.
― N-am idee. Eu nu mă mişc de pe rampă. N-avem noi voie în preajma clienţilor. Va trebui să intraţi şi să întrebaţi la recepţie.
― Banca dumitale ne cere mandat înainte de a ne permite să intrăm.
― Administratorii! făcu Vernet, cu o grimasă dezgustată. Să-ţi spun eu câteva despre ei!
― Te rog să deschizi în spate.
Preşedintele se holbă la agent şi emise un hohot de râs gutural:
― Să deschid în spate? Da' crezi că am cu ce? Crezi că ăştia au încredere în noi? Ar trebui să vezi salariile de rahat pe care ni le plătesc!
Poliţistul îşi înclină capul pe un umăr, cu un aer evident sceptic:
― Vrei să spui că nu ai cheile de la furgoneta pe care o conduci?
Vernet clătină din cap:
― Nu pe cele de la compartimentul pentru marfă. Am doar cheia de contact. Maşinile sunt încuiate de supraveghetori pe rampa de încărcare, apoi furgonetele aşteaptă pe loc până când altcineva duce cheile la destinaţie. O dată ce primim confirmarea că au ajuns la destinatar, avem şi permisiunea de a pleca. Nici o secundă mai devreme. Niciodată n-am habar ce mama dracului transport aici.
― Când a fost încuiată maşina asta?
― Probabil cu câteva ore în urmă. Eu trebuie s-o duc tocmai la St. Thurial. Cheile de la marfă sunt deja acolo.
Agentul nu îi răspunse, ochii lui examinându-i de parcă ar fi vrut să-i citească gândurile.
Un strop de sudoare începu să i se prelingă pe nas.
― Te superi? întrebă Vernet, ştergându-şi faţa cu mâneca jachetei şi făcând semn spre maşina de poliţie care-i bloca drumul. Am şi eu un orar de respectat.
― Toţi şoferii de aici au ceasuri Rolex? întrebă agentul, arătând spre încheietura lui.
Urmându-i direcţia privirii, bancherul zări marginea ceasului său absurd de scump ieşind de sub manşetă. "Merde!"
― Rahatul ăsta?! L-am luat pe douăzeci de euro de la un taiwanez, în St. Germain des Près. Dacă-l vrei, ţi-l vând pe patruzeci.
Poliţistul rămase tăcut vreme de câteva clipe, apoi, în cele din urmă, se trase într-o parte.
― Nu, mulţumesc. Drum bun!
Vernet nu-şi veni în fire până când furgoneta lui nu ajunse la cincizeci de metri distanţă de barajul de poliţie. Acum îi mai rămăsese doar o singura problemă de rezolvat. Încărcătura. "Unde să-i duc?"

46

Silas zăcea întins pe salteaua din camera sa, aşteptând ca rănile de pe spate să se închidă la contactul cu aerul. A doua repriză de Disciplină din noaptea asta îl lăsase slăbit şi ameţit. Fusese nevoit să-şi scoată brâul cilice şi acum simţea cum sângele i se scurge pe coapsă. Totuşi, nu avusese nici o justificare pentru a renunţa la cilice.
 "Nu mi-am respectat legământul faţă de Biserică.
Mai rău, l-am dezamăgit pe episcop!"
Noaptea asta ar fi trebuit să însemne salvarea episcopului Aringarosa. Cu cinci luni în urmă, preotul se întorsese de la o întrevedere care avusese loc la Observatorul Astronomic din Vatican, unde aflase ceva ce-l schimbase profund. Deprimat timp de săptămâni întregi, în cele din urmă îi povestise lui Silas despre ce era vorba.
― Dar e imposibil! strigase el. Nu pot să accept aşa ceva!
― E adevărat, îi răspunsese Aringarosa. Imposibil de imaginat, dar totuşi adevărat. Peste numai şase luni.
Cuvintele episcopului îl îngroziseră. Se rugase pentru salvare şi nici chiar în zilele acelea negre, credinţa în Dumnezeu şi în Calea cea Dreaptă nu şovăise. O lună mai târziu, norii dispăruseră şi speranţa unei rezolvări începuse să pâlpâie.
"O intervenţie divină", spusese Aringarosa.
Pentru prima dată după atâta amar de vreme, episcopul păruse optimist.
― Silas, şoptise el, Dumnezeu ne-a oferit o posibilitate de a apăra Calea. Lupta noastră, la fel ca orice bătălie, necesită şi sacrificii. Vei fi tu un oştean al Domnului?
Silas căzuse în genunchi în faţa episcopului, omul care îi dăduse o nouă viaţă, şi îi răspunsese:
― Sunt mielul lui Dumnezeu. Călăuzeşte-mă aşa cum îţi cere inima.
Când Aringarosa îi dezvăluise ocazia ivită, Silas realizase că la mijloc nu putea fi decât mâna Domnului. "Soartă miraculoasă!" Episcopul îl pusese apoi în legătură cu omul care propusese planul şi care-şi spunea Învăţătorul. Deşi nu se întâlniseră niciodată între patru ochi, de fiecare dată când vorbeau la telefon, Silas era la fel de uimit atât de profunda credinţă a omului, cât şi de amploarea puterii pe care o avea. Învăţătorul părea că ştie totul, că avea ochi şi urechi peste tot. De unde obţinuse atât de multe informaţii, Albinosul nu ştia, însă Aringarosa avea o încredere deplină în el şi-l sfătuise pe Silas să procedeze şi el la fel.
― Să faci tot ce-ţi cere Învăţătorul şi vom ieşi învingători.
"Învingători!" Acum, Silas privea podeaua goală şi simţea că victoria le scăpase printre degete. Învăţătorul fusese înşelat. Cheia de boltă era doar o fundătură. Şi, odată copleşit de disperare, dispăruse şi orice rază de speranţă.
Ar fi vrut să-l poată suna pe episcop pentru a-l preveni, dar Învăţătorul anulase noaptea asta toate liniile de comunicare directă dintre ei. "Pentru siguranţa noastră, a tuturor."
În cele din urmă, stăpânindu-şi tremurul puternic, Silas se ridică şi îşi luă sutana care zăcea azvârlită pe podea. Scoase din buzunar telefonul mobil şi, cu ruşine, formă numărul.
― Învăţătorule, şopti. Totul e pierdut.
Apoi îi povesti ce se întâmplase.
― Îţi pierzi credinţa prea repede, îi răspunse omul. Tocmai am primit veşti. Total neaşteptate, dar bine venite! Secretul încă există. Jacques Saunière a transmis altcuiva informaţia chiar înainte de a muri. Te voi suna în scurt timp! Lucrarea noastră nu s-a sfârşit chiar în noaptea asta.

47

Compartimentul pentru marfă slab luminat al furgonetei era ca o carceră pe roţi şi Langdon se străduia să-şi alunge anxietatea obişnuita care punea stăpânire pe el în locuri închise. "Vernet a spus că ne va scoate în afara oraşului, la o distanţa suficient de sigură. Dar unde anume? Cât de departe?"
Picioarele începuseră să-i amorţească fiindcă stătea ghemuit; se mişcă uşor şi atunci simţi cum sângele începe să-i curgă din nou prin vene. În braţe ţinea încă ciudata comoară pe care o luaseră de la bancă.
― Cred că suntem pe autostradă acum, şopti Sophie.
Şi el credea acelaşi lucru. După o istovitoare oprire în capătul rampei, furgoneta pornise, în sfârşit, cotind când la dreapta, când la stânga, timp de vreo două minute, după care accelerase şi acum părea ca rulează cu viteză maximă. Dedesubt, pneurile antiglonţ şuierau pe asfaltul neted. Îşi îndreptă atenţia asupra casetei din poală, o aşeză pe podea, o scoase din sacoul în care o înfăşurase şi o trase aproape de el. Sophie i se alătură; parcă erau doi copii lângă un cadou de Crăciun.
În contrast cu nuanţa caldă a casetei, trandafirul incrustat era lucrat într-un lemn de culoare deschisă, probabil frasin, care lucea viu în lumina palidă. "Roza." Armate şi religii fuseseră fondate pornind de la acest simbol, fără a mai menţiona diversele organizaţii secrete. Rozicrucienii. Cavalerii de Roşa Cruce.
― Hai! îl îndemnă Sophie. Deschide-o!
Langdon trase aer adâncând în piept şi apoi, după ce mai aruncă o privire asupra trandafirului incrustat, deschise capacul.
Multe idei îi trecuseră prin minte atunci când se gândea la ce ar putea găsi înăuntru, dar nici una nu se apropiase câtuşi de puţin de realitatea pe care o vedea acum. Cuibărit în caseta căptuşită cu un strat gros de mătase purpurie, se afla un obiect al cărui rost profesorul nu putea nici măcar să-l ghicească.
Era un cilindru din marmură albă, lustruită, cam de mărimea unui suport pentru mingi de tenis. Mai complex decât o simplă coloană din piatră, obiectul părea să fi fost asamblat din mai multe piese. Cinci discuri de marmură erau alipite şi fixate unul de altul cu ajutorul unui cadru delicat din alamă. Semăna cu un caleidoscop tubular, multi-stratificat. Capetele cilindrului erau prinse în câte un fel de capac tot din marmură, prin care nu se vedea nimic înăuntru. Auzind lichidul care gâlgâia în interior, Langdon presupuse că tubul era gol.
Dar, oricât de bizară ar fi fost construcţia cilindrului, mai interesante erau semnele gravate pe întreaga sa circumferinţă. Pe fiecare dintre cele cinci discuri fusese inscripţionată aceeaşi serie de litere: întregul alfabet. Structura îi amintea profesorului de una dintre jucăriile sale preferate din copilărie ― un tub format din plăcuţe cu litere, care puteau fi rotite în diverse poziţii pentru a forma cele mai variate cuvinte.
― Uimitor, nu-i aşa? îi şopti Sophie.
― Ştiu şi eu...? Ce naiba e asta?
În ochii ei se aprinse o scânteie:
― Bunicului îi plăcea să născocească asemenea dispozitive. Au fost inventate de Leonardo da Vinci.
Chiar şi în lumina palidă, surprinderea din ochii lui Langdon era vizibilă.
― Da Vinci?
― Da. Se numeşte criptex. Bunicul spunea că a găsit planurile dispozitivului într-unul dintre jurnalele secrete ale lui Leonardo.
― Şi la ce foloseşte?
Ţinând seama de recentele evenimente, Sophie îşi dădea seama că răspunsul ei ar putea avea unele implicaţii foarte interesante:
― E un fel de seif. Pentru păstrarea informaţiilor secrete.
Ochii profesorului se măriră şi mai mult.
Sophie îi povesti cum crearea unor modele după invenţiile lui da Vinci fusese una dintre pasiunile bunicului ei. Artist talentat, el îşi petrecea ore întregi în atelier lucrând lemnul şi metalul; lui Jacques Saunière îi plăcea să-i imite pe marii artişti ― Fabergé, diverşi maeştri ai cloisonné-urilor şi pe mult mai practicul Leonardo da Vinci.
Chiar şi la o simplă răsfoire a jurnalelor lui, oricine îşi dădea seama că savantul inventase sute de dispozitive, pe care însă nu le pusese niciodată în aplicare. Una dintre preocupările favorite ale lui Saunière fusese crearea de replici exacte ale celor mai obscure născociri ale lui da Vinci ― ceasuri şi cronometre, pompe de apă, criptex-uri şi chiar un model articulat al unui cavaler medieval francez, care trona acum pe biroul său de la Luvru. Proiectat de da Vinci în 1495, ca parte a interesului său pentru studiile de anatomie şi tehnica mişcării, mecanismul intern al cavalerului avea tendoane şi încheieturi ce-i permiteau să stea în picioare, să-şi mişte braţele şi capul aşezat pe un gât flexibil şi să deschidă gura, graţie maxilarului perfect articulat. Cavalerul în armură i se păruse lui Sophie cel mai frumos obiect pe care îl realizase bunicul ei... până la criptex-ul pe care îl ţinea acum în mână.
― Mi-a construit şi mie unul când eram mică. Dar n-am mai văzut până acum unul atât de mare şi de ornat.
Langdon nu-şi mai dezlipise ochii de caseta din lemn de trandafir.
― Eu, unul, nici nu auzisem de aşa ceva.
Sophie nu era surprinsă. Majoritatea invenţiilor lui da Vinci, care rămăseseră în stare de proiect, nu fuseseră niciodată studiate şi nici măcar nu li se dăduse vreun nume. Termenul criptex fusese, poate, născocit de bunicul ei ― un nume potrivit pentru un dispozitiv care folosea ştiinţa criptografiei pentru a proteja informaţiile scrise pe un suport interior, pe un codex.
Da Vinci fusese un veritabil pionier al criptografiei, deşi rareori îi era recunoscută această întâietate. Când prezentau tehnicile moderne de criptare pentru securizarea datelor computerizate, profesorii de la universitate îi ridicau în slăvi pe specialiştii moderni, ca Zimmerman şi Schneier, dar uitau adesea să menţioneze că da Vinci inventase una dintre primele forme rudimentare de cifrare, cu secole în urmă. Bunicul ei fusese, bineînţeles, cel care îi povestise toate acestea.
În compartimentul de oţel al furgonetei, Sophie îi povesti profesorului că Leonardo născocise criptex-ul pentru a putea trimite mesaje secrete pe distanţe lungi. Într-o epocă lipsită de telefoane şi poştă electronică, cel care dorea să trimită informaţii tainice cuiva aflat la mare depărtare nu avea altă soluţie decât să scrie mesajul pe hârtie şi să-l înmâneze unui mesager de încredere. Din păcate însă, dacă mesagerului i se părea că scrisoarea conţine informaţii preţioase, risca s-o vândă adversarilor, pentru a face rost de mai mulţi bani.
Multe minţi strălucite inventaseră de-a lungul timpului metode criptografice de protejare a datelor şi informaţiilor; Iulius Caesar născocise o schemă de scriere codificată, numită "Cutia lui Caesar"; Mary, regina Scoţiei, crease un cifru de transpoziţie şi trimitea mesaje secrete din închisoare; savantul arab Abu Yusuf Ismail al-Kindi îşi proteja secretele prin intermediul unui cifru de substituţie polialfabetic, ingenios conceput.
Da Vinci însă renunţase la matematică şi criptografie, preferând o soluţie de tip mecanic. Criptex-ul. Un recipient portabil, în care puteau fi închise hărţi, scrisori, diagrame ― de fapt, orice. O dată ce informaţia era închisă în criptex, numai cel care cunoştea parola corectă putea avea acces la ea.
― Ne trebuie o parolă, spuse Sophie, arătând spre discurile cu litere. Un criptex funcţionează aproximativ ca o încuietoare cu cifru. Dacă aliniezi cadranele în mod corect, încuietoarea se deschide. Criptex-ul are cinci discuri cu litere. când le roteşti şi le aşezi în poziţia corectă, piesele din interior se aliniază şi cilindrul se deschide.
― Iar înăuntru...?
― Când cilindrul se deschide, ai acces la compartimentul interior, care poate conţine o foaie de hârtie pe care este notată informaţia secretă.
Langdon o privi nevenindu-i să creadă:
― Şi spui că bunicul tău îţi confecţiona asemenea dispozitive când erai mică?
― Unele mai mici, da. De vreo două ori, de ziua mea, mi-a dat un criptex şi mi-a spus o ghicitoare. Soluţia ghicitorii era parola pentru criptex şi, o dată ce-mi dădeam seama care e, puteam deschide cilindrul pentru a-mi lua felicitarea.
― Cam mult efort pentru o felicitare!
― Nu, fiindcă în felicitare era scrisă întotdeauna o altă ghicitoare sau un indiciu. Bunicului îi plăcea să născocească adevărate "vânători de comori" prin casă ― o serie de indicii care mă duceau în cele din urmă până la cadoul primit. Fiecare astfel de "vânătoare" era un fel de test, pentru a fi sigur că-mi meritam cadoul. Şi testele nu erau niciodată foarte simple!
Profesorul privi din nou criptex-ul, părând la fel de sceptic.
― Dar de ce să nu-l desfaci pur şi simplu? Sau să-l spargi? Metalul pare a fi subţire, iar marmura e o rocă relativ moale.
Sophie surâse:
― Fiindcă da Vinci era prea inteligent pentru a fi păcălit atât de uşor. El a conceput criptex-ul în aşa fel încât, dacă încerci, folosind orice mijloace, să-l deschizi cu forţa, informaţia din interior se autodistruge. Uite!
Sophie ridică uşor cilindrul din casetă şi i-l arată.
― Informaţia care trebuie transmisă este scrisă pe o bucată de papirus.
― Nu pe pergament?
Sophie clătină din cap:
― Nu. Ştiu că în vremea aceea pergamentul din piele de oaie era mai frecvent folosit şi mai rezistent, dar în criptex se utiliza numai papirus. Cu cât era mai subţire, cu atât mai bine!
― Am înţeles!
― Înainte de a fi introdus în criptex, papirusul era înfăşurat în jurul unei mici fiole de sticlă.
Sophie clătină cilindrul şi dinăuntrul lui se auzi acelaşi gâlgâit.
― O fiolă cu lichid, adăugă ea.
― Ce fel de lichid?
― Oţet, îi zâmbi Sophie.
Langdon ezită o clipă, apoi clătină din cap, pricepând în sfârşit:
― Inteligent!
"Oţet şi papirus", îşi spuse Sophie. Dacă cineva încerca să deschidă cu forţa criptex-ul, fiola de sticlă se spărgea şi oţetul dizolva imediat foiţa de papirus. În urmă nu mai rămânea decât o pastă fără formă.
― După cum vezi, continuă Sophie, unica modalitate de a afla informaţia închisă în interior este să cunoşti parola formată din cinci litere. Şi, având cinci discuri, fiecare cu câte douăzeci şi şase de litere, asta înseamnă douăzeci şi şase la puterea a cincea. Aproximativ douăsprezece milioane de combinaţii posibile.
― Dacă zici tu, replică Langdon cu o privire de parcă ar fi vrut să spună că în mintea lui se înghesuiau vreo douăsprezece milioane de întrebări.
― Ce informaţie crezi că e ascunsă înăuntru?
― Orice ar fi, e clar că bunicul a dorit din toată inima s-o ţină secretă.
Cu aceste cuvinte, Sophie închise capacul casetei şi studie trandafirul cu cinci petale. Era limpede că o frământa ceva.
― Spuneai mai devreme că roza este un simbol al Graalului? întrebă ea în cele din urmă.
― Da. În simbolistica Stăreţiei, trandafirul şi Graalul sunt sinonime.
― E ciudat totuşi, fiindcă bunicul mi-a spus întotdeauna că roza înseamnă discreţie, tăinuire. Obişnuia să pună un trandafir pe uşa biroului său de acasă când avea de dat un telefon confidenţial şi nu voia să-l deranjez. Mă încuraja şi pe mine să procedez la fel.
"Drăguţa mea, îi spunea bunicul, mai bine decât să încuiem uşile, atunci când avem nevoie de intimitate, putem pune pe uşă un trandafir ― la fleur des secrets. Astfel vom învăţa să ne respectăm şi să avem încredere unul în celălalt. Agăţarea unui trandafir pe uşă e un vechi obicei roman."
― Sub Rosa, murmură Langdon. Romanii atârnau totdeauna un trandafir în sala de întrunire, pentru a arăta că discuţiile respective erau confidenţiale. Astfel, cei care participau ştiau că tot ce s-a spus "sub semnul rozei" ― sub Rosa ― trebuia să rămână secret.
Profesorul îi explică pe scurt că discreţia trandafirului nu era unicul motiv pentru care Stăreţia îl alesese ca simbol al Graalului. Rosa rugosa, una dintre cele mai vechi specii de trandafir, avea cinci petale şi simetrie pentagonală, exact ca Steaua lui Venus, fapt care îi conferea rozei clare semnificaţii iconografice, referindu-se la feminitate. În plus, roza amintea mult de "calea cea bună" şi de croirea propriului drum în viaţă. Roza Vânturilor, cu punctele ei cardinale era un ajutor de nădejde în navigaţie, ca şi Liniile Rozei ― meridianele de pe globul pământesc. Din aceste motive, trandafirul amintea de Graal pe mai multe planuri ― secret, feminitate şi ândrumare, sexul feminin şi steaua călăuzitoare ce indica drumul spre aflarea adevărului tăinuit.
Când sfârşi de vorbit, pe chipul lui Langdon se aşternu o încordare ciudată.
― Robert! Te simţi bine?
El însă rămăsese cu privirile lipite de casetă.
― Sub... Rosa, bâigui afişând o expresie de teamă şi uluire deopotrivă. Nu se poate!
― Ce anume?
Încet, profesorul îşi ridică ochii spre ea.
― Sub semnul Rozei...! şopti el. Criptex-ul acesta... cred că ştiu ce e.

48

Nici lui nu-i venea să creadă ideea care tocmai îi trecuse prin minte, însă ţinând seama de persoana care le dăduse criptex-ul, de modul în care acesta le parvenise şi de trandafirul incrustat pe casetă, totul ducea la o singură concluzie:
"Am în faţă cheia de boltă a Stăreţiei din Sion!"
Legenda era clară:
Cheia de boltă este o piatră codificată, ascunsă "sub semnul Rozei"
― Robert! Ce s-a întâmplat?
După un moment în care îşi adună gândurile profesorul o întrebă:
― Ţi-a vorbit bunicul tău vreodată despre un obiect numit la clef de voûte?
― "Cheia seifului"?
― Nu, asta-i traducerea literală. Clef de voûte este un termen frecvent folosit în arhitectură. Voûte nu se refera la seiful sau tezaurul unei bănci, ci la plafonul boltit al unei clădiri.
― Dar plafoanele boltite nu au chei!
― Păi, de fapt, au. Fiecare arcadă de piatră necesită o piesă centrală, în formă de pană, care îmbină elementele laterale şi suportă întreaga greutate a boltei. Aceasta piatră este cheia, în sens arhitectural, a boltei. I se mai spune şi piatra unghiulară sau, ca în Noul Testament, "piatra din capul unghiului".
Sophie ridică din umeri şi privi criptex-ul:
― Dar e clar că asta nu este o cheie de boltă!
Profesorul nu ştia de unde să înceapă să-i explice. Cheile de boltă ― ca o tehnică de construcţie a arcadelor din piatră ― fuseseră unul dintre cele mai bine păstrate şi apărate secrete în cadrul confreriei masonice, la începuturile acesteia. "Gradul masonic al Arcului Regal. Arhitectură. Piatra de boltă" ― toate erau conectate. Tehnica secretă a utilizării unei pietre unghiulare pentru a construi arcade şi cupole boltite făcea parte dintre secretele graţie cărora masonii au devenit maeştri atât de bogaţi ― un secret păstrat cu străşnicie. Cheia de boltă avusese dintotdeauna o conotaţie de secret bine apărat. Totuşi, cilindrul de marmură din caseta de lemn era ceva cu totul diferit. Cheia de boltă a Stăreţiei ― dacă asta conţinea într-adevăr caseta ― nu semănă câtuşi de puţin cu ceea ce-şi imaginase profesorul.
― Cheia de boltă a Stăreţiei din Sion nu este specialitatea mea. Pe mine mă interesează în primul rând latura simbolistică a Sfântului Graal, aşa că în general am ignorat cam tot ce se referea la descoperirea lui.
Sophie se încruntă:
― La descoperirea Sfântului Graal?
Langdon înclină din cap, alegându-şi cu grijă cuvintele:
― Sophie, în conformitate cu tradiţiile Stăreţiei, cheia de boltă este o hartă codificată... o hartă ce dezvăluie locul în care este ascuns Sfântul Graal.
― Şi crezi că asta se află în caseta noastră?
Profesorul nu ştia deloc ce să mai creadă. Chiar şi lui i se părea imposibil şi totuşi aceasta părea singura concluzie logică la care putea ajunge. "O piatră criptată, ascunsă sub semnul Rozei."
Ideea că acest criptex fusese inventat de Leonardo da Vinci ― fost Mare Maestru al Le Prieuré de Sion ― constituia un alt indiciu care sugera că aveau în mână chiar piatra unghiulară a ordinului. "O invenţie a unui fost Mare Maestru... adusă la viaţă secole mai târziu de un alt membru al aceleiaşi organizaţii." Legătură era prea evidentă pentru a o pune doar pe seama coincidenţei.
În ultimul deceniu, istoricii căutaseră cheia de boltă în bisericile din Franţa. Cunoscători ai tradiţionalelor duble-înţelesuri ale Stăreţiei, "vânătorii" Graalului ajunseseră la concluzia că la clef de voûte era o cheie de boltă reală, concretă ― o piatră gravată cu un text criptic, încastrată într-o arcadă dintr-o biserică. "Sub semnul Rozei." Iar arhitectura nu ducea lipsă de roze. "Ferestrele cu roze. Basoreliefurile rozetă". Şi, desigur, numărul mare de cinquefoils ― decoraţiunile sub formă de floare cu cinci petale prezente adesea în partea superioară a bolţilor şi a arcadelor, chiar deasupra cheii de boltă. Ascunzătoarea părea a fi într-un loc diabolic de simplu. Harta către Sfântul Graal era încastrată undeva, într-o arcadă a cine ştie cărei biserici, râzând parcă de credincioşii neştiutori, ce îngenuncheau la rugăciune chiar sub ea.
― Criptex-ul ăsta nu poate fi cheia de boltă, replică Sophie. Nu este chiar atât de vechi. Sunt sigură că bunicul l-a construit şi deci nu are cum să facă parte din antica legendă a Graalului.
― De fapt, interveni Langdon cu un tremur în glas, se crede că piatra unghiulară a fost creată de Stăreţie cândva, în ultimele două decenii.
Sophie îi aruncă o privire sceptică:
― Dar dacă aşa ar sta lucrurile, dacă acest criptex ar dezvălui unde este ascuns Sfântul Graal, de ce ar fi vrut bunicul să mi-l dea mie? Eu habar n-am cum să-l deschid şi ce să fac cu el. Nici măcar nu ştiu ce este Sfântul Graal!
Spre surprinderea lui, Langdon îşi dădu seama că ea avea dreptate, încă nu avusese timp să-i explice ce însemna, de fapt, Graalul. Dar povestea trebuia să măi aştepte. Deocamdată, mai importantă era cheia de boltă.
"Dacă aceasta e cu adevărat în casetă..."
Pe fondul sonor al pneurilor care rulau în viteză, Langdon îi povesti pe scurt tot ce ştia el despre cheia de boltă. Vreme de secole, cel mai de preţ secret al Stâreţiei ― locul în care era ascuns Sfântul Graal ― nu a fost niciodată consemnat. Din motive de siguranţă, el era transmis prin viu grai fiecărui nou seneşal, în cursul unei ceremonii tainice. Totuşi, la un moment dat, în cursul ultimului secol, au apărut unele zvonuri care susţineau că politica Ordinului s-a schimbat. Probabil din cauza noilor posibilităţi electronice de ascultare, Stăreţia a hotărât să nu mai pomenească niciodată verbal locul în care se află Graalul.
― Şi atunci, cum să transmită secretul mai departe?
― Aici intră în scenă cheia de boltă. La moartea unuia dintre cei patru membri din fruntea ierarhiei, cei trei râmaşi aleg din cadrul eşaloanelor inferioare un candidat pentru înlocuirea celui decedat. În loc să-i dezvăluie însă noului seneşal unde anume este ascuns Graalul, ei îl supun unui test.
Văzând tulburarea din ochii lui Sophie, Langdon îşi aminti ce-i povestise ea mai devreme, cum bunicul ei organiza veritabile "vânători ale comorilor" ― preuves de mérite. Cheia de boltă era, se pare, un concept similar. Pe de altă parte, testele constituiau o practică frecventă în cadrul societăţilor secrete. Cel mai cunoscut caz era cel al masoneriei, ai cărei membri urcau în structura ierarhică dacă dovedeau că pot păstra un secret, ândeplinind diverse ritualuri şi trecând numeroase teste de-a lungul anilor. Gradul de dificultate a încercărilor creştea treptat, culminând cu învestirea candidatului ca Mason de gradul treizeci şi doi.
― Prin urmare, deduse Sophie, cheia de boltă este une preuve de mérite. Dacă un seneşal nou ales o poate deschide, înseamnă că este demn să afle secretul pe care-l ascunde.
Langdon încuviinţă.
― Uitasem că tu ai experienţă în acest domeniu.
― Da, şi nu numai datorită bunicului. În criptografie, metoda este numită "limbaj autopermisiv". Altfel spus, dacă eşti suficient de inteligent pentru a citi un anumit limbaj, înseamnă că-ţi este permis să afli ce transmite acesta.
Profesorul ezită o clipă, apoi continuă:
― Sophie, îţi dai seama că, dacă aceasta este cu adevărat cheia de bolta, faptul că bunicul tău a avut acces la ea duce la o singură concluzie: că deţinea o poziţie extrem de înaltă în cadrul Stăreţiei din Sion. Probabil că a fost unul dintre cei patru seneşali.
Sophie oftă.
― A avut, într-adevăr, o poziţie înaltă în cadrul unei societăţi secrete. Sunt sigură de asta. Dar nu pot decât să bănuiesc că era vorba despre Stăreţie.
― Ştiai că bunicul tău era membru al unei organizaţii secrete?!
― Am văzut, acum zece ani, unele lucruri pe care n-ar fi trebuit să le văd. De arunci n-am mai vorbit cu el. Bunicul nu a fost doar un membru de vârf al grupului respectiv... Cred câ a deţinut cea mai înaltă poziţie în cadrul lui.
Lui Langdon nu-i venea să creadă că auzise bine.
― Mare Maestru? Dar... nu văd cum ai fi putut să ştii tu aşa ceva!
― Aş preferă sa nu vorbesc despre asta, declară ea cu o privire pe cât de hotărâtă, pe atât de ândurerată.
"Jacques Saunière? Mare Maestru?" În ciuda implicaţiilor uluitoare ale acestui lucru ― dacă era adevărat ― profesorul avea strania impresie că totul se potrivea perfect. La urma urmei, toţi foştii Mari Maeştri erau personalităţi publice, cu înclinaţii artistice ― o demonstrau documentele descoperite în cadrul Bibliotecii Naţionale din Paris şi numite, mai târziu, Les Dossiers Secrets.
Toţi istoricii Stăreţiei şi împătimiţii Graalului citiseră Les Dossiers. Catalogate sub numărul 4° 1m1 249, acestea fuseseră autentificate de numeroşi specialişti şi confirmau fără urmă de dubiu ceea ce istoricii bănuiau de mult timp: printre Marii Maeştri ai Le Prieuré se număraseră: Leonardo da Vinci, Sandro Botticelli, sir Isaac Newton, Victor Hugo şi, mai recent, Jean Cocteau.
"De ce nu şi Jacques Saunière?"
Ândoielile îi sporiră însă când îşi aminti că în seara aceasta avusese programată o întâlnire cu Saunière. "Marele Maestru al Stăreţiei din Sion mi-a solicitat mie o întrevedere. Pentru ce? Ca să discutam banalităţi despre artă?" Câtuşi de puţin probabil! La urma urmei, dacă instinctul nu-l înşela, Marele Maestru tocmai îi transferase nepoatei sale legendara cheie de boltă a confreriei şi, totodată, îi ceruse să ia legătura cu el, cu Robert Langdon.
"De neconceput!"
Oricât s-ar fi gândit, tot nu reuşea să-şi explice comportamentul lui Saunière. Chiar dacă se temuse pentru viaţa lui, mai existau încă trei seneşali care cunoşteau secretul. De ce şi-ar fi asumat bătrânul un risc atât de mare, înmânându-i cheia de boltă nepoatei sale ― cu atât mai mult cu cât cei doi nu mai comunicau aproape deloc? Şi pentru ce să-l implice pe Langdon... un străin?
"Din întregul mozaicând lipseşte o piesă", îşi spuse profesorul.
Răspunsurile mai aveau însă de aşteptat. Sunetul motorului care încetinea îi luă pe amândoi prin surprindere. Sub pneuri se auzea scrâşnet de pietriş. "De ce opreşte atât de repede?" Vernet le spusese că-i va scoate din oraş, ducându-i undeva unde să fie în siguranţă. Furgoneta abia mai înaintă, sub roţi simţindu-se un teren surprinzător de accidentat. Sophie îi aruncă profesorului o privire îngrijorată şi, cu mişcări grăbite, închise capacul casetei şi o încuie.
După un moment, maşina se opri, cu motorul încă în funcţiune. Când uşile compartimentului de marfă se deschiseră, Langdon observă cu surprindere că se aflau într-o zonă împădurită, departe de şosea. Vernet îşi făcu imediat apariţia, cu o privire stranie în ochi şi cu un pistol în mână:
― Îmi pare rău, spuse el, dar chiar nu am altă soluţie.

49

André Vernet arăta ciudat cu un revolver în mână, dar în privirea lui se citea o hotărâre pe care Langdon îşi spuse că n-ar fi de dorit s-o pună la încercare.
― Mă tem că trebuie să insist, adaugă bancherul, agitându-şi arma în faţa lor. Lasă caseta jos!
Sophie o strânse mai tare la piept:
― Ai spus că erai prieten cu bunicul meu!
― Am datoria de a proteja bunurile lui Jacques Saunière şi exact asta am de gând să şi fac. Aşa că lasă caseta jos!
― Bunicul mi-a dat-o mie!
― Acum! strigă Vernet, strângând mai tare arma în mână.
Sophie aşeză caseta pe podeaua furgonetei. Ţeava revolverului se îndreptă apoi spre profesor:
― Domnule Langdon, adu caseta spre mine! Şi bagă de seamă că îţi cer dumitale asta fiindcă pe dumneata chiar nu aş ezita să te împuşc!
Langdon se holbă la el, nevenindu-i să creadă:
― De ce faci una ca asta?
― Dumneata ce crezi? se răsti Vernet în engleza sa cu accent franţuzesc. Pentru a proteja bunurile clientului meu!
― Noi suntem clienţii dumitale acum! replică Sophie.
Figura bancherului deveni rece şi imobilă, de parcă ar fi fost de piatră:
― Mademoiselle Neveu, nu ştiu cum aţi obţinut cheia aceea şi numărul de cont, dar e evident că nu prin mijloace cinstite. Dacă aş fi ştiut amploarea crimelor săvârşite, nu v-aş fi ajutat să fugiţi din sediul băncii!
― Dar ţi-am spus, nu avem nimic de-a face cu asasinarea bunicului meu!
Vernet se răsuci uşor spre Langdon:
― Şi totuşi, la radio s-a spus că dumneata eşti căutat nu doar pentru uciderea lui Jacques Saunière, ci şi pentru moartea celorlalţi trei.
― Ce?!
Langdon înmărmuri la auzul acestor veşti. "Încă trei crime?" Coincidenţa de număr îl izbi chiar mai puternic decât faptul că, şi în aceste cazuri, el era principalul suspect. De fapt, era prea puţin probabil să fie doar o simplă coincidenţă. "Cei trei seneşali?" Fără să vrea, privirea îi zbură la caseta din lemn de trandafir. "Dacă seneşalii au fost ucişi, Saunière nu a avut, într-adevăr, altă soluţie; trebuia să transmită cuiva cheia de boltă."
― Poliţia se va ocupa de asta când vă voi preda, îi răspunse Vernet. Deja am implicat banca mult prea mult în "afacerea" asta.
Sophie fierbea de furie:
― Evident că nu ai de gând să ne predai poliţiei, altfel ne-ai fi dus înapoi la bancă. În loc de asta, ne ameninţi aici cu un pistol?!
― Bunicul dumitale mi-a cerut serviciile pentru un singur motiv, acela de a-i păstra bunurile în siguranţă şi la adăpost. Indiferent de ce conţine acesta casetă, nu voi permite să devină probă etichetată şi catalogată în evidenţele poliţiei. Domnule Langdon, adu-mi caseta!
Sophie clătină din cap:
― Nu i-o duce!
O bubuitura izbucni şi un glonţ se înfipse în peretele furgonetei, chiar deasupra capului său. Cartuşul gol căzu cu un clinchet pe podeaua de oţel.
"La dracu!" Profesorul încremeni.
Vocea lui Vemet era mai sigură acum:
― Domnule Langdon, ia caseta!
Profesorul se conformă.
― Acum adu-mi-o aici, îi ceru bancherul, stând nemişcat lângă bara din spate a furgonetei, cu revolverul îndreptat spre pieptul lui.
Ţinând caseta în mână, Langdon se apropie de uşile deschise.
"Trebuie să fac ceva! Doar n-o să-i dau cheia de boltă a Stăreţiei!" Când se apropie de cadrul uşilor, îşi dădu seama că se află mai sus decât Vernet şi se întrebă dacă nu cumva ar putea să profite de acest avantaj. Ţeava pistolului era îndreptată acum spre genunchii lui. "O lovitura de picior bine plasată, poate?" Din păcate, când el se apropie, bancherul păru că-şi dă seama de pericol şi se trase câţiva paşi înapoi. Departe de piciorul lui.
― Lasă caseta lângă uşă!
Neavând altă soluţie, Langdon îngenunche şi aşeză caseta la marginea compartimentului, chiar în faţa uşilor deschise:
― Acum, ridică-te!
Dădu să se ridice, însă se opri o clipă, zărind cartuşul gol căzut lângă cadrul uşilor.
― Ridică-te şi ândepărtează-te de casetă!
Langdon mai zăbovi un moment, cu privirea pe pragul de metal apoi se ridică. Dintr-o singură mişcare, aproape nevăzut, împinse cartuşul până în şănţuleţul îngust în care se atingeau uşile când se închideau. Se ridică de tot în picioare şi se trase doi paşi înapoi.
― Du-te până la peretele din spate şi întoarce-te cu spatele!
Profesorul se supuse ordinului.

Vernet simţea cum inima îi bătea nebuneşte, mai să-i spargă pieptul. Ţinând arma cu mâna dreaptă, încercă să ia caseta cu stânga. Din păcate, era prea grea. "Am nevoie de ambele mâini." Aruncând o privire spre cei doi prizonieri, evaluă riscurile. Amândoi se aflau la vreo trei metri distanţă, cu spatele spre el, aşa că trecu la acţiune: cu mişcări rapide, lăsă pistolul pe bara din spate, luă caseta cu ambele mâini, o aşeză pe pământ şi imediat înhăţă arma şi o îndreptă spre cei doi. Nici unul nu mişcase.
"Perfect!" Acum nu mai trebuia decât să închidă şi să încuie uşile. Lăsând deocamdată caseta pe iarbă, împinse uşile grele de oţel, bâjbâind cu o mână după ivărul cu care le putea bloca. Metalul bubui trântit pe metal şi Vernet apucă ivărul, împingându-l spre stânga. Limba de fier se deplasă doi centimetri şi scrâşni atunci când se opri, fără a intra în locaşul ei. "Ce s-a întâmplat?" Mai împinse o dată, dar ivărul nu se mişcă. Limba nu era perfect aliniată cu manşeta în care trebuia să intre. "Uşa nu e bine închisă!" Cuprins de panică, Vernet izbi cu pumnul în uşă cât putu de tare, dar degeaba. "Ceva o blochează!" Se întoarse şi se pregăti să se repeadă cu umărul înainte, dar, în aceeaşi fracţiune de secundă, uşa îi explodă în faţă, trântindu-l la pământ, cu nasul plin de sânge. Instinctiv, îşi acoperi faţa cu mâinile şi arma îi zbură în lături.
Robert Langdon sări din furgonetă undeva, alături, şi Vernet încercă să se ridice, dar se împletici, privirea i se înceţoşă şi căzu din nou, pe spate. Sophie Neveu strigă ceva. După o clipă, simţi un val de ţărână şi gaze de eşapament cum îl împroaşcă. Pneurile scrâşniră şi Vernet reuşi să se ridice exact la timp pentru a vedea roţile din spate ale furgonetei derapând. Urmă o buşitură şi bara din faţă agăţă un trunchi de copac. Motorul urlă, copacul se înclină şi, în cele din urmă, bara de protecţie cedă, frângându-se la jumătate. Maşina zvâcni înainte, cu partea din bara rămasă atârnând pe jos. Când intră din nou pe drumul asfaltat, o dâră de scântei izbucni luminoasă în noapte, acolo unde fierul rupt mătura şoseaua.
Vernet se întoarse spre locul în care, până acum două secunde, stătuse furgoneta. Chiar în lumina slabă a lunii, se vedea că nu mai era nimic acolo.
Caseta de lemn dispăruse.

50

Părăsind Castelul Gandolfo, Fiatul negru coborî Dealurile Albei în serpentine, spre valea ce se întindea dedesubt. Pe bancheta din spate, episcopul Aringarosa zâmbi, cântărind în poală servieta cu obligaţiuni şi încercând să-şi imagineze cât timp va mai dura până ce va reuşi să facă schimbul cu Învăţătorul.
"Douăzeci de milioane de euro."
Suma îi va permite să acceadă la o putere incomparabil mai preţioasă decât valoarea banilor.
În timp ce se reîntorcea spre Roma, episcopul se întrebă din nou de ce nu-l contactase încă Învăţătorul. Îşi scoase din buzunar telefonul mobil şi îi verifică semnalul. Foarte slab.
― Acoperirea nu este foarte bună în această zonă, îi spuse şoferul. În cinci minute vom ieşi însă dintre munţi şi atunci veţi avea semnal.
― Mulţumesc.
Brusc, Aringarosa simţi un ghimpe în inimă. "Nu e semnal în munţi?" Şi dacă Învăţătorul încercase între timp să-l contacteze? Dacă se întâmplase ceva grav?
Repede, cuprins de emoţie, îşi verifică mesageria vocală. Nimic. Dar, la urma urmei, Învăţătorul nu s-ar fi hazardat să-i lase un mesaj înregistrat; omul era foarte prevăzător când era vorba de comunicaţii.
Nimeni nu înţelegea mai bine decât el riscurile exprimării libere şi deschise din zilele noastre. În definitiv, metodele moderne de ascultare jucaseră un rol esenţial în felul în care izbutise să acumuleze uriaşul bagaj de date şi cunoştinţe secrete pe care le deţinea.
"Iată de ce îşi ia atâtea măsuri de precauţie."
Din păcate însă, măsurile acestea incluseseră şi refuzul de a-i oferi lui un număr la care să poată fi contactat. "Numai eu voi lua legătura cu tine, îi spusese Învăţătorul. Aşa că ţine-ţi telefonul la ândemână." Acum, dându-şi seama că mobilul nu-i funcţionase bine, începu să fie cuprins de temeri: oare ce-o fi crezut Învăţătorul dacă a încercat să-l sune şi n-a primit nici un răspuns?
"Va bănui că s-a întâmplat ceva rău.
Sau că n-am reuşit să iau obligaţiunile."
Episcopul simţi cum îi apar broboane de sudoare pe frunte.
"Sau, mai rău... va crede că am luat banii şi am fugit!"

51

Chiar şi la modesta viteză de şaizeci de kilometri pe oră, bara ruptă a furgonetei blindate făcea un zgomot infernal lovindu-se de asfaltul şoselei, împroşcând scântei aurii până spre capotă.
"Trebuie să ieşim de pe şosea", îşi spuse Langdon.
Abia vedea pe unde mergeau. Unicul far care mai funcţiona era descentrat şi arunca pieziş un fascicul de lumină, care se îndrepta mai degrabă spre copacii de pe marginea drumului. Se părea că, la maşina asta, numai compartimentul de marfă era blindat, nu şi partea din faţă.
Sophie şedea pe bancheta alăturată, privind tăcută caseta de lemn pe care o ţinea în braţe.
― Te simţi bine? o întreba Langdon văzându-i chipul tulburat.
― Crezi că e adevărat ce a spus?

― Despre celelalte trei crime? Da, categoricând da! Aşa se explică multe ― dorinţa disperată a bunicului tău de a transfera cuiva cheia boltă, ca şi încrâncenarea cu care mă vânează Fache.
― Nu, mă refeream la afirmaţia lui referitoare la faptul că încerca doar să-şi protejeze banca.
― Şi ce altceva să fi vrut de fapt?
― Să păstreze cheia de boltă pentru el!
Profesorului nu-i trecuse prin minte o asemenea idee:
― De unde să ştie Vernet ce se află în casetă?
― Păi, a fost depusă la el în bancă. Şi, la urma urmei, l-a cunoscut bine pe bunicul meu. Poate că ştia unele lucruri. Poate că a vrut să păstreze Graalul doar pentru el.
 Langdon clătină din cap. Bancherul nu părea genul care să nutrească asemnenea ambiţii:
 ― Din experienţa mea, îţi pot spune că există doar două motive pentru care oamenii caută Sfântul Graal. Ori sunt naivi şi cred că vor găsi de mult pierduta cupă a lui Iisus...
 ― Ori?
 ― Ori ştiu adevărul şi se simt ameninţaţi de el. În decursul istoriei au existat multe grupări hotărâte să distrugă Graalul.
Liniştea care se aşternu între ei nu făcea decât să scoată în evidenţă hârşâitul barei de protecţie pe asfalt. Parcurseseră deja câţiva kilometri şi, când privi jerba de scântei, Langdon începu să se întrebe dacă nu era cumva periculoasă. În orice caz, dacă ar fi trecut pe lângă o altă maşină, în mod cert le-ar fi atras atenţia.
 ― Cobor să văd dacă pot să pun bara la loc.
 Trase pe dreapta şi opri la marginea drumului.
În sfârşit, linişte.
În timp ce se apropia de botul maşinii, se simţea însufleţit de o energie surprinzătoare. Faptul că se aflase de două ori în bătaia armei într-o singură noapte îi ascuţise simţurile. Trase adâncând în piept aerul răcoros şi încercă să se adune. Dincolo de faptul că era un individ căutat de poliţie, Langdon începea să simtă că îl apasă tot mai mult responsabilitatea dată de ideea că, împreună cu Sophie, se afla, poate, în posesia indiciilor cifrate capabile să dezlege unul dintre cele mai vechi mistere ale omenirii.
De parcă povara care îi apăsă pe umeri nu ar fi fost suficientă, îşi dădu brusc seama că pierduse orice şansă de a înapoia Stăreţiei cheia de boltă. Vestea despre celelalte trei crime avea implicaţii grave. "În Le Prieuré de Sion s-a infiltrat cineva. Ordinul a fost compromis." Mişcările confreriei fuseseră urmărite sau cineva din interior trădase. Aşa se explica de ce Jacques Saunière preferase să le transmită cheia de boltă lui şi lui Sophie ― persoane din afara Ordinului, necompromise. "Deci nu putem pur şi simplu să înapoiem caseta cuiva din Stăreţie." Chiar dacă ar fi reuşit să dea de urma unui membru al Ordinului, nu avea de unde să ştie că acesta nu era de cealaltă parte a baricadei. Deocamdată, cheia de boltă se afla în mâinile lor şi acolo trebuia să rămână, indiferent dacă le plăcea sau nu.
Botul furgonetei arăta mai rău decât bănuise el. Farul din stânga nu mai exista, iar cel din dreapta semănă cu un ochi care tocmai a fost scos din orbită. Încercă să-l fixeze la loc, dar căzu imediat. Singurul lucru bun era faptul că bara din faţă fusese smulsă aproape complet. Langdon o lovi tare cu piciorul, pentru a o desprinde în întregime.
Nu reuşi din prima şi, tot lovind-o, în minte îi reveni discuţia de mai devreme cu Sophie. "Bunicul mi-a lăsat un mesaj telefonic, în care zicea că trebuie să-mi spună adevărul despre familia mea." Atunci cuvintele ei nu îi păruseră semnificative, dar acum, după ce aflase despre implicarea Stăreţiei din Sion, începea să vadă lucrurile într-o cu totul altă lumină.
Bara se desprinse brusc, cu un trosnet. Acum, cel puţin, maşina nu va mai semăna cu un foc de artificii. Luă bucata de metal şi o azvârli printre copaci, întrebându-se încotro ar trebui să se îndrepte de acum. Habar nu avea cum să deschidă criptex-ul şi nici de ce Saunière li-l lăsase lor. Din păcate însă, supravieţuirea lor în noaptea asta depindea chiar de răspunsul la aceste întrebări.
"Avem nevoie de ajutor", îşi spuse el. "De ajutorul unui profesionist."
În lumea Sfântului Graal şi a Stăreţiei din Sion, asta însemna un singur om. Va fi greu, desigur, s-o convingă pe Sophie.

Stând pe bancheta furgonetei, în vreme ce-l aştepta pe Langdon, Sophie privea cu frustrare caseta de lemn. "De ce mi-a lăsat-o bunicul tocmai mie?" Nu avea nici cea mai vagă idee la ce anume ar trebui să o folosească.
"Gândeşte, Sophie! Foloseşte-ţi mintea! Grand-père încearcă să-ţi spună ceva!"
Deschise caseta şi studie din nou discurile criptex-ului. "O dovadă că merit." Aproape că simţea mâna bunicului în alcătuirea obiectului. "Piatra de boltă este o hartă ce poate fi descifrată numai de cei care se dovedescând demni. Tipicând pentru Jacques Saunière."
Scoţând criptex-ul din casetă, îşi trecu un deget peste discuri. "Cinci litere." Roti discurile unul câte unul. Mecanismul se mişca Uşor şi literele pe care le alese se aliniară între săgeţile din alamă marcate la capetele cilindrului. Discurile formară astfel un cuvânt din cinci litere, despre care Sophie ştia că e mult prea evident:
G-R-A-A-L.
Prinzând cilindrul de cele două capete, trase uşor. Nimic nu se mişcă. Auzi lichidul din interior gâlgâind şi renunţă. Formă imediat un alt cuvânt: v-i-n-c-i.
Nici de data aceasta nu se deschise.
B-O-L-T-A.
Tot nimic.
Încruntată, puse cilindrul înapoi în casetă şi închise capacul. Privi afară, pe geamul portierei şi, văzându-l pe Langdon cum se opinteşte cu bara de protecţie, se simţi recunoscătoare pentru că era aici, cu ea. "P.S. GĂSEŞTE-L PE ROBERT LANGDON." Motivul acestui îndemn era clar acum. Sophie nu avea cunoştinţele necesare pentru a înţelege intenţiile bunicului ei, aşa că Saunière îl alesese pe Robert Langdon pentru a-i fi ândrumător. Şi pentru a-i face educaţia în domeniu. Din nefericire pentru american, în noaptea asta devenise cu mult mai mult decât un simplu ândrumător; era ţinta vie a lui Bezu Fache... şi a unor forţe nevăzute care intenţionau să pună stăpânire pe Sfântul Graal.
"Şi măcar de-aş şti ce e acest Graal!"
Pentru o clipă, se întreba dacă merita să-şi rişte viaţa ca să afle.

Din nou la volan, Langdon era mulţumit de mersul lin al furgonetei.
― Ştii cum putem ajunge la Versailles?
Sophie se întoarse spre el:
― Vrei să admiri priveliştea?
― Nu, am un plan. Un istoric al religiilor pe care-l cunosc locuieşte în apropiere de Versailles. Nu-mi amintesc exact unde, însă putem căuta. Am fost la el acasă de câteva ori. Îl cheamă Leigh Teabing şi a făcut parte din British Royal Society.
― Iar acum locuieşte în Paris?
― Graalul e pasiunea lui de-o viaţă. Acum cincisprezece ani, când au apărut primele zvonuri despre cheia de boltă, s-a mutat în Franţa pentru a căuta Graalul în bisericile de aici. A scris câteva cărţi despre Graal şi despre cheia de boltă şi mă gândesc că ne-ar putea ajuta să aflăm cum să deschidem criptex-ul şi ce să facem cu el mai departe.
― Dar, ai încredere în el?
― Încredere pentru ce? Că nu va fura informaţia din criptex?
― Şi că nu ne va preda poliţiei.
― N-am de gând să-i spun că suntem căutaţi de poliţie. Sper că ne va primi la el până ce vom dezlega tot misterul ăsta.
― Robert, te-ai gândit că fiecare post de televiziune din Franţa se pregăteşte, probabil, să difuzeze fotografiile noastre? Bezu Fache ştie totdeauna să folosescă presa în avantajul său. Ne va fi imposibil să facem o singură mişcare fără a fi recunoscuţi.
"Grozav!" exclamă Langdon în sinea lui. "Debutul meu la televiziunea franceză va avea loc la emisiunea «Urmărire generală»." Cel puţin, Jonas Faukman va fi mulţumit; ori de câte ori Langdon intra în atenţia presei, vânzările cărţilor lui creşteau ameţitor.
― Şi omul ăsta ţi-e prieten suficient de bun? insistă Sophie.
Profesorul se ândoia că Leigh Teabing era genul care să stea în faţa televizorului la o oră atât de târzie din noapte, dar trebuia luat în consideraţie şi acest aspect. Instinctul îi spunea că poate avea încredere deplină în el. Ţinând seama de circumstanţe, Teabing se va da probabil peste cap ca să-i ajute. Pe lângă faptul că-i rămăsese ândatorat, pasiunea lui era căutarea Graalului, iar Sophie susţinea că bunicul ei fusese Marele Maestru al Stăreţiei din Sion! La auzul unei asemenea veşti, Teabing ar fi în stare de orice pentru a le da o mână de ajutor.
― Leigh ne-ar putea fi un aliat preţios, spuse Langdon.
"Depinde cât de mult îi vom spune din ceea ce ştim."
― Fache va pune, probabil, o recompensă pe capul nostru.
Profesorul izbucni în râs:
― Crede-mă, Sophie, banii sunt ultimul lucru de care tipul ăsta are nevoie.
Leigh Teabing era aproape la fel de bogat ca unul dintre acele mărunte principate europene. Descendent al primului Duce de Lancaster, îşi obţinuse averea în modul clasic: o moştenise. Domeniul său de la marginea Parisului includea un palat din secolul al XVII-lea şi două lacuri.
Langdon îl întâlnise pentru prima dată cu câţiva ani în urmă, prin intermediul lui British Broadcasting Corporation. Teabing propusese reţelei de televiziune un documentar istoric care să prezinte istoria explozivă a Sfântului Graal pe înţelesul publicului larg. Producătorii de la BBC se arătaseră interesaţi de premisele, studiile şi referinţele sale, dar consideraseră că întregul concept era atât de şocant şi de greu de digerat, încât ar fi riscat să discrediteze reputaţia impecabilă a reţelei. La sugestia lui Teabing, hotărâseră să solicite opiniile a trei reputaţi istorici din trei ţări diferite, şi aceştia confirmaseră, prin propriile lor cercetări, ideile britanicului cu privire la Sfântul Graal.
Langdon fusese unul dintre cei trei.
BBC îl invitase la reşedinţa din Paris a lui Teabing, pentru filmări. În salonul luxos al castelului, în faţa camerelor de filmat, Langdon îşi dezvăluise scepticismul cu care privise iniţial secretul Graalului, relatând apoi cum, în urma anilor ândelungaţi de cercetări, ajunsese la concluzia că povestea era, totuşi, reală. În final, prezentase rezultatul propriilor sale studii ― o serie de conexiuni simbolistice care coroborau afirmaţiile controversate ale lui Teabing.
În ciuda probelor documentate şi personalităţilor marcante reunite, emisiunea agitase atât de tare spiritele tradiţionalismului creştin, încât declanşase un veritabil val de ostilitate. În Statele Unite nu fusese difuzată, dar repercusiunile ajunseseră şi pe celălalt mal al Atlanticului. La scurt timp după aceea, Langdon primise o carte poştală de la un vechi prieten, episcopul catolic de Philadelphia. Mesajul conţinea doar trei cuvinte: "Ei tu, Robert!"
― Robert, insistă Sophie, eşti sigur că putem avea încredere în omul ăsta?
― Absolut. Suntem colegi, nu are nevoie de bani şi ştiu că dispreţuieşte autorităţile franceze. Guvernul francez îi percepe impozite uriaşe fiindcă a cumpărat o proprietate de interes istoric. Nu va fi câtuşi de puţin dornic să coopereze cu Fache.
După un moment de tăcere, timp în care scruta panglica de asfalt din faţa maşinii, Sophie îl întrebă:
― Dacă mergem la el, cât de mult vrei să-i spunem?
― Crede-mă, îi răspunse el cu seninătate, Leigh Teabing ştie despre Le Prieuré de Sion şi despre Sfântul Graal mai multe decât oricine altcineva.
― Mai multe decât bunicul meu?
― Mă refeream la cei din afara ei.
― Dar de unde ştii că Teabing nu este membru al Ordinului?
― Fiindcă şi-a petrecut întreaga viaţă încercând să facă public adevărul despre Sfântul Graal; or, confreria nu vrea decât să păstreze în continuare acest secret.
― Mi se pare că acesta este un conflict de interese.
Profesorului nu-i era greu să-i înţeleagă îngrijorarea. Saunière îi dăduse ei criptex-ul şi, cu toate că nu ştia ce conţine sau cum ar trebui să procedeze cu el, Sophie ezita să implice o persoană complet necunoscută. Şi, ţinând seama de informaţiile care s-ar putea afla înăuntru, probabil că avea dreptate.
― Nu trebuie să-i spunem lui Teabing de la bun început despre cheia de boltă. Putem, eventual, să nu-i spunem deloc. Dar vom găsi în casa lui un loc în care să ne ascundem şi să ne gândim în linişte, iar ― cine ştie ― poate că vorbind cu el, îţi vei da seama de ce bunicul tău ţi-a dat criptex-ul ţie.
― Nouă, îi reaminti Sophie.
Mândru de această includere, profesorul se întrebă din nou ce anume îl determinase pe Saunière să apeleze la el.
― Ştii măcar aproximativ unde locuieşte domnul Teabing?
― Domeniul lui se numeşte Château Villette.
Sophie se răsuci spre el cu o privire uluită:
― Château Villete?!
― Exact.
― Interesanţi prieteni ai !
― Cunoşti proprietatea?
― Am trecut pe acolo. Este în regiunea castelelor, cam la douăzeci de minute de aici.
― Atât de departe?
― Da, însă astfel vei avea timp să-mi povesteşti ce anume este cu adevărat Sfântul Graal.
Langdon se gândi o clipă, apoi răspunse:
― Îţi voi spune când vom ajunge la Teabing acasă. El este specializat în alte aspecte ale legendei decât cele pe care le cunosc eu, astfel că doar aşa îţi vei putea face o imagine completă. În plus, adăugă profesorul surâzând, Graalul este pasiunea vieţii lui; ascultându-l pe Leigh Teabing vorbind despre Sfântul Graal va fi ca şi cum Einstein însuşi ţi-ar explica teoria relativităţii.
― Bine, să sperăm că pe Leigh nu-l deranjează oaspeţii nocturni.
― De fapt, este sir Leigh. Omul e o adevărată figură! A fost înnobilat de regină cu câţiva ani în urmă, după ce a scris o amplă istorie a Casei de York.
Sophie îl privi cu ochi mari, neîncrezători:
― Glumeşti, nu? Vrei sa spui că vom vizita un cavaler?
Langdon surâse uşor.
― Suntem în căutarea Graalului, Sophie. Cine ar fi mai potrivit să ne ajute, dacă nu un cavaler?

52

Cele 35 de hectare ale domeniului Château Villette se află aproape de Versailles, la douăzeci şi cinci de minute distanţă de Paris. Proiectată de François Mansart în 1668 pentru contele d'Aufflay, aceasta este una dintre cele mai importante reşedinţe istorice din regiunea pariziană. Împreună cu cele două lacuri şi cu grădinile concepute de Le Nôtre, este, mai degrabă, un castel decât un conac obişnuit, cunoscut sub numele de alint La Petite Versailles.
Langdon frână brusc la capătul aleii de acces, lungă de peste un kilometru şi jumătate. Dincolo de poarta impunătoare, clădirea se profila în depărtare, înconjurată de o peluză întinsă. Pancarta de la poartă era scrisă în limba engleză: "proprietate particulară! trecerea interzisă!"
Parcă pentru a-şi proclama sus şi tare originea britanică, pe lângă inscripţiile în engleză, Teabing instalase interfonul de la poarta pe partea dreaptă a drumului ― acolo unde, în orice ţară europeană cu excepţia Marii Britanii, este locul pasagerului.
Sophie privi dispozitivul şi se strâmbă nedumerită:
― Şi dacă cineva vine singur în maşină, fără nimeni pe scaunul din dreapta?
― Nu întreba!
Langdon discutase deja problema cu sir Leigh şi-i explică lui Sophie că omul prefera ca lucrurile să fie exact ca la el acasă.
― Robert, mai bine vorbeşte tu, îi ceru ea, în timp ce cobora geamul portierei.
Profesorul se întinse prin faţa ei pentru a apăsa pe butonul de apel al interfonului şi o undă de parfum îl învălui. Dându-şi seama abia acum cât de aproape erau unul de altul, Langdon râmase aşa, aplecat într-o poziţie nu tocmai comodă, în vreme ce în aparat se auzi soneria unui telefon.
Într-un târziu, interfonul pârâi şi o voce iritată, cu accent francez, îi răspunse:
― Château Villette. Cine-i acolo?
― Sunt Robert Langdon, răspunse profesorul, aplecat peste genunchii lui Sophie. Sunt un prieten al lui sir Leigh Teabing. Am nevoie de ajutorul său!
― Stăpânul meu doarme. Şi la fel încercam să fac şi eu. Ce treabă aveţi cu domnia sa?
― Este o problemă personală. Una de mare interes pentru dumnealui.
― În acest caz, sunt sigur că va fi încântat să vă primească mâine dimineaţă.
Langdon îşi schimbă uşor poziţia incomodă:
― Este vorba despre o problemă importantă!
― La fel este şi somnul domniei sale. Dacă-i sunteţi prieten, ştiţi că are o sănătate precară!
Sir Leigh Teabing fusese bolnav de poliomielită în copilărie şi de atunci purta proteze metalice la picioare şi mergea în cârje, dar la ultima sa vizită omul fusese atât de energic şi de plin de viaţă, încât abia dacă i se observa infirmitatea.
― Am să vă rog să fiţi amabil şi să-i comunicaţi că am descoperit noi informaţii despre Graal. Informaţii care nu suportă amânare până dimineaţă.
Urmă o lungă pauză. Langdon şi Sophie aşteptară cu răbdare, fără a opri motorul furgonetei.
După un minut încheiat, un alt glas se auzi la interfon:
― Bunul meu prieten, îmi vine să cred că ai uitat să-ţi potriveşti ceasul după ora Europei!
Vocea era proaspătă şi veselă.
Langdon râse, recunoscând accentul britanic:
― Leigh, te rog să mă scuzi fiindcă te-am trezit la o oră atât de nepotrivită.
― Servitorul meu îmi spune nu doar că te afli în Paris, dar şi că i-ai pomenit ceva despre Graal.
― Mi-am închipuit că asta te va ridica repede din pat.
― Şi aşa s-a şi întâmplat!
― Ce zici, deschizi poarta pentru un vechi prieten?
― Cei aflaţi în căutarea adevărului sunt mai mult decât prieteni. Sunt fraţi!
Langdon făcu o grimasă către Sophie, obişnuit cu predilecţia lui Teabing pentru efectele teatrale.
― Fireşte că voi deschide poarta, dar mai întâi trebuie să mă asigur că în inima ta sălăşluieşte adevărul. Un test al onestităţii tale. Îmi vei răspunde la trei întrebări.
Langdon oftă şi-i şopti lui Sophie:
― Ai răbdare. Aşa cum ţi-am spus, tipul e o figură!
― Iată prima întrebare, declara Teabing pe un ton răsunător. Ce doreşti să îţi servesc, ceai sau cafea?
Profesorul cunoştea bine sentimentele britanicului pentru fenomenul american al cafelei.
― Ceai. Earl Grey.
― Excelent! A doua întrebare. Lapte ori zahăr?
Langdon ezită.
― Lapte, şopti Sophie la urechea lui. Cred că englezii preferă ceaiul cu lapte.
― Lapte, răspunse el.
Tăcere.
― Zahăr?
Aceeaşi tăcere.
"Stai!" Profesorul îşi aminti băutura uşor amăruie ce-i fusese servită la ultima lui vizită aici şi îşi dădu seama că i se pusese o întrebare cu pistă falsă.
― Lămâie! Earl Grey cu lămâie!
― Într-adevăr, se auzi de această dată vocea amuzată a lui Teabing. Şi, în final, trebuie să-ţi adresez cea mai dificilă întrebare.
După o scurtă pauză, britanicul reluă pe un ton solemn:
― În ce an a învins ultima dată un canotor de la Harvard pe unul de la Oxford la Henley?
Langdon habar nu avea, dar nu-şi putea închipui decât un singur motiv pentru care Teabing l-ar întreba aşa ceva:
― Sunt sigur că n-a existat niciodată o asemenea năzbâtie.
Lângă geamul furgonetei, încuietoarea porţii începu să bâzâie.
― Inima ţi-e sinceră, prietene! Poţi intra!

53

― Domnule Vernet!
Responsabilul de noapte al Băncii Zürich era bucuros să audă vocea preşedintelui în receptor.
― Unde aţi disparut, domnule? Poliţia este aici şi toată lumea vă aşteaptă!
― Am o mică problemă, îi răspunse Vernet foarte tulburat. Am nevoie imediat de ajutorul dumitale.
"Ai cu mult mai mult decât o mică problemă", comentă responsabilul în sinea sa. Poliţia înconjurase banca şi ameninţa că însuşi căpitanul DCPJ avea să vină cu mandatul pe care banca îl solicitase.
― Cu ce vă pot ajuta, domnule?
― Furgoneta blindată numărul trei. Trebuie s-o găsesc.
Derutat, responsabilul îşi verifică lista de programări.
― Este aici. Jos, la rampa de încărcare.
― Păi, nu este. Maşina a fost furată de doi indivizi urmăriţi de poliţie.
― Poftim? Şi cum au ieşit de aici?
 ― Nu pot intra în detalii la telefon, dar avem de-a face cu o situaţie ce se poate dovedi extrem de nefericită pentru bancă.
― Ce doriţi să fac eu, domnule?
― Să activezi transmiţătorul de urgenţă al furgonetei.
Privirea responsabilului se îndreptă spre panoul de control LoJack montat pe perete. La fel ca majoritatea vehiculelor blindate, toate furgonetele băncii erau echipate cu un sistem de localizare prin radio, care putea fi acţionat direct de la sediu. Responsabilul de noapte folosise sistemul o singură dată, după o deturnare, şi funcţionase perfect, localizând furgoneta şi transmiţându-i automat coordonatele către autorităţi. În noaptea aceasta însă, responsabilul avea impresia că preşedintele preferă un plus de discreţie şi de prudenţă.
― Domnule, vă daţi seama că, dacă activez sistemul LoJack, transmiţătorul va da imediat de ştire autorităţilor că avem o problemă.
Vernet rămase tăcut timp de câteva secunde:
― Da, ştiu. Dă-i drumul, totuşi. Furgoneta numărul trei. Aştept la telefon. Am nevoie de locaţia exactă a maşinii în clipa în care o obţii.
― Imediat, domnule.
Treizeci de secunde mai târziu, la patruzeci de kilometri depărtare, ascuns în burta furgonetei blindate, un mic transmiţător prinse viaţă.

54

În vreme ce furgoneta înainta pe aleea mărginită de plopi, spre casa lui Teabing, Sophie simţea deja cum trupul i se relaxează. Era uşurată că ieşiseră de pe drumul principal şi, dacă se gândea bine, cunoştea puţine locuri în care să poată fi mai în siguranţă decât în acest domeniu privat, deţinut de un străin cu o fire deschisă.
Aleea schiţă o curbă largă şi, imediat după ea, spre dreapta se ivi Château Villette. Înaltă de trei etaje şi lungă de cel puţin şaizeci de metri, clădirea din piatră cenuşie era iluminată de spoturi exterioare. Faţada aspră contrasta puternic cu grădinile perfect îngrijite şi cu iazul argintiu.
În interiorul ei, luminile se aprinseră.
În loc să oprească în faţa intrării principale, Langdon duse maşina într-o parcare ascunsă vederii de vegetaţia bogată.
― Aşa nu riscăm să fim văzuţi de pe şosea. Sau să-i dăm lui Leigh motive să întrebe de ce călătorim într-o furgonetă blindată.
Sophie încuviinţă:
― Şi ce facem cu criptex-ul? Nu cred că ar trebui să-l lăsăm aici, dar, dacă Leigh îl vede, în mod cert va voi să ştie ce e.
― Fii fără grijă, îi răspunse Langdon, coborând din maşină.
Îşi scoase sacoul, înveli caseta în el şi strânse pachetul la piept, ca pe un copil.
Sophie îi aruncă o privire ciudată.
― Câtă subtilitate!
― Teabing nu deschide niciodată el însuşi; preferă să-şi facă o intrare teatrală. Voi găsi eu un loc în care să-l ascund înainte de apariţia lui. De fapt, adăugă Langdon după o pauză, poate că ar fi bine să te previn: sir Leigh Teabing are un simţ al umorului pe care multe persoane îl găsesc puţintel cam... bizar.
Sophie se îndoia că mai putea să existe ceva care să i se pară ciudat în noaptea asta.
Aleea ce ducea spre intrarea principală era din pietre care fuseseră şlefuite bucată cu bucată. În capătul ei, se afla o uşă din lemn sculptat de stejar combinat cu cireş, cu un ciocănel de alamă de mărimea unui grepfrut. Înainte ca Sophie să apuce să bată la uşă, aceasta se deschise larg.
În faţa lor apăru un majordom elegant şi pus la punct, care aparent mai avea de făcut un ultim retuş la ţinuta pe care tocmai o îmbrăcase. Părea în jur de cincizeci de ani, cu trăsături rafinate şi o expresie austeră ce arăta clar că prezenţa oaspeţilor la o asemenea oră nu i se părea câtuşi de puţin amuzantă.
― Sir Leigh va coborî imediat, declară el într-o engleză cu puternic accent francez. Momentan se îmbracă. Totdeauna preferă să-şi întâmpine oaspeţii purtând ceva mai mult decât o cămaşă de noapte. Pot să vă iau haina? se interesă el, încruntându-se la pachetul din braţele lui Langdon.
― Mulţumesc, mă simt bine aşa.
― Desigur. Pe aici, vă rog!
Majordomul îi conduse prin holul luxos de marmură într-un salon elegant mobilat, iluminat difuz de lămpi victoriene. Aerul avea un parfum antic, oarecum princiar ― un amestec de tutun de pipă, frunze de ceai, sherry şi izul de lut al conacelor vechi din piatră. Pe zidul din fundul încăperii, între două seturi lucitoare de cămăşi de zale, se lăfăia un şemineu suficient de mare pentru a frige un bou întreg în el. Apropiindu-se de el, majordomul îngenunche şi aprinse un chibrit deasupra buştenilor de stejar şi deasupra vreascurilor aşezate acolo dinainte. Un foc viu prinse imediat viaţă.
Omul se ridică, îndreptându-şi jacheta:
― Stăpânul doreşte să vă simţiţi ca la dumneavoastră acasă.
Cu aceste cuvinte, ieşi din salon, lăsându-i singuri.
Sophie se întrebă pe care dintre piesele de moblier vechi de lângă şemineu se putea aşeza ― pe divanul în stil renascentist acoperit cu pluş, pe balansoarul rustic ori pe unul dintre cele două taburete de piatră ce păreau aduse din vreo biserică bizantină.
Langdon despături sacoul, scoase caseta din lemn şi o ascunse sub divanul de pluş, împingând-o adânc, să nu se vadă. Apoi îşi scutură haina, o îmbrăcă, îi netezi reverele şi zâmbi satisfăcut, aşezându-se exact deasupra comorii ascunse.
"Aşadar se poate sta pe divan", îşi spuse Sophie şi se aşeză lângă el.
Privind flăcările din şemineu, învăluită în căldura lor plăcuta, îi trecu prin minte că bunicului ei i-ar fi plăcut această încăpere. Lambriurile din lemn întunecat erau decorate cu tablouri ale clasicilor, printre care Sophie recunoscu un Poussin ― al doilea pictor preferat al lui Jacques Saunière. Pe poliţa de deasupra căminului, un bust de alabastru al zeiţei Isis domina salonul.
Dedesubt, printre flăcări, două garguie de piatră serveau drept pirostrii, cu gurile căscate ameninţător. Totdeauna îi fusese frică de garguie când era mică... până când bunicul îi alungase această spaimă urcând cu ea pe acoperişul catedralei Notre-Dame în timpul unei ploi torenţiale.
― Prinţesă, uită-te la creaturile astea nătânge, o îndemnase el arătându-i garguiele prin care apa de ploaie se scurgea vijelios. Auzi zgomotul acela caraghios pe care-l fac gâturile lor?
Sophie înclinase din cap şi zâmbise amuzată de sunetul gâlgâit al apei prin gurile deschise.
― Fac gargară, îi explicase bunicul. Gargariser! De acolo le vine şi numele acesta aiurit, "garguie".
De atunci, nu-i mai fusese niciodată frică de ele.
Amintirile îi aduseră cu ele o umbră de tristeţe şi cruda realitate a morţii bunicului o copleşise iarăşi. Grand-père nu mai este. Gândul îi zbură la criptex-ul de sub divan şi se întreba dacă Leigh Teabing va şti cum să-l deschidă. Sau dacă e bine să-i pomenească despre el. Cu ultimele sale cuvinte, bunicul îi ceruse să-l găsească pe Robert Langdon, dar nu îi pomenise nimic despre implicarea vreunei alte persoane. "Dar trebuia să ne ascundem undeva!" îşi spuse ea, hotărâtă să aibă încredere în judecata americanului.
― Sir Robert! răsună o voce undeva, în spatele lor. Văd că te însoţeşte o domniţă!
Langdon se ridică. Sophie îi urmă exemplul. Glasul se auzise din capătul unei scări în formă de spirală, ce urca spre penumbra etajului. Pe ultimele trepte, o siluetă se zărea neclară.
― Bună seara, salută Langdon. Sir Leigh, dă-mi voie să ţi-o prezint pe Sophie Neveu.
― Sunt onorat.
Teabing coborî spre lumina, treaptă cu treaptă, protezele metalice şi cârjele de care se ajuta devenind vizibile.
― Vă mulţumesc că ne-aţi primit, spuse Sophie. Îmi dau seama că ora este foarte târzie.
― E atât de târzie, draga mea, încât este prea devreme, râse el. Vous n'êtes pas américaine?
― Parisienne.
― Dar vorbiţi o engleză superbă.
― Mulţumesc. Am studiat la Royal Holloway.
― Ah, aşa se explică! Robert v-a spus, poate, că eu am făcut şcoala undeva în apropiere, la Oxford.
Apoi, fixându-l pe Langdon cu un surâs poznaş, adăugă:
― Fireşte, mi-am depus actele şi la Harvard, pentru mai multă siguranţă.
Gazda lor ajunse, în sfârşit, la capătul treptelor. Sophie îşi spuse că nu avea deloc o înfăţişare mai aristocratică decât Sir Elton John, de pildă. Rotunjor şi rumen la faţă, sir Leigh Teabing avea un smoc de păr roşu, sârmos şi ochi joviali, de culoarea alunei, care străluceau de viaţă. Purta pantaloni cu pense şi o cămaşă de mătase pe sub haina scoţiană. În ciuda protezelor de aluminiu în care-i erau prinse picioarele, omul avea un aer demn şi o siguranţă de sine ce păreau mai degrabă rodul moştenirii, iar nu al unui efort conştient.
Ajuns în faţa lui Langdon, îi întinse cu hotărâre mâna:
― Robert, ai mai slăbit!
― Iar tu ai mai pus ceva!
Britanicul râse din toată inima, bătându-se cu palma pe burta rotunjoară:
― Touché! Singurele plăceri trupeşti care mi-au mai rămas par a fi cele culinare.
Apoi, întorcându-se spre Sophie, îi luă delicat mâna în palma lui, îşi plecă uşor fruntea deasupra ei şi privi discret în lături:
― M'lady!
Sophie îl străfulgeră pe Langdon cu privirea, neştiind dacă nu cumva se întorseseră cu câteva secole în urmă sau dacă nu intraseră într-o casă de smintiţi.
Majordomul îşi făcu apariţia în salon, ducând un serviciu de ceai pe care îl aşeză pe o măsuţa în faţa căminului.
― El este Rémy Legaludec, îl prezentă Teabing, slujitorul meu.
Valetul înclină ţeapăn din cap şi dispăru iarăşi.
― Rémy este Lyonnais, şopti stăpânul casei, de parcă ar fi vorbit despre o boală ruşinoasă. Dar ştie să gătească nişte sosuri excepţionale.
Langdon surâse amuzat:
― Aş fi crezut că-ţi vei aduce personal britanic.
― Pentru numele Cerului, nu! Nu i-aş dori nimănui un bucătar englez ― decât, poate, agenţilor fiscali francezi. Pardonnez-moi, mademoiselle Neveu. Vă rog să fiţi convinsă că dezgustul meu pentru francezi se referă doar la politică şi la fotbal. Guvernul dumitale îmi fură banii, iar naţionala franceză de fotbal a umilit-o recent pe a noastră.
Sophie îi surâse delicat.
Teabing o studie câteva clipe şi apoi se întoarse spre Langdon:
― S-a întâmplat ceva! Amândoi păreţi frânţi!
― Ei bine, am avut o noapte interesantă, Leigh!
― Nu mă îndoiesc. Veniţi la uşa mea neanunţaţi, în miez de noapte, zicând ceva despre Graal. Spune-mi: chiar este vorba despre Graal sau I-ai menţionat numai fiindcă ştiai că e singurul subiect care mă va ridica din pat în toiul nopţii?
"Câte puţin din ambele", îşi spuse Sophie, amintindu-şi de criptex-ul ascuns sub divan.
― Leigh, răspunse Langdon, am vrea să vorbim cu tine despre Le Prieuré de Sion.
Sprâncenele stufoase ale britanicului se arcuiră brusc:
― Păstrătorii! Vasăzică într-adevăr este vorba despre Graal! Şi spuneai că ai venit cu informaţii? Ceva nou, Robert?
― Poate că da. Nu suntem foarte siguri. Probabil că ne vom da seama ceva mai bine după ce vom afla, mai întâi, unele lucruri de la tine.
Teabing îşi agită degetul arătător în faţa lui.
― Americanul, pişicher ca-ntotdeauna! Aşa deci, un joc de-a qui pro quo. Foarte bine! Vă stau la dispoziţie. Ce doriţi să vă spun?
Langdon oftă adânc:
― Sper că vei fi atât de amabil încât să-i explici domnişoarei Neveu adevărata natură a Sfântului Graal.
Teabing făcu ochii mari:
― Adică ea nu ştie?!
Profesorul clătină din cap.
Zâmbetul care se întinse pe figura britanicului era aproape obscen:
― Robert, mi-ai adus o virgină?
Langdon se întoarse spre Sophie şi-i făcu semn cu ochiul:
― "Virgin" este termenul pe care entuziaştii îl folosesc pentru toţi cei care n-au auzit niciodată adevărata poveste a Graalului.
Teabing îl întrerupse, nerăbdător:
― Spune-mi, draga mea, cât anume ştii deja?
Sophie îi relată pe scurt tot ce-i explicase Langdon mai devreme ― Le Prieuré de Sion, Cavalerii Templieri, documentele Sangreal şi Sfântul Graal, despre care mulţi susţineau că n-ar fi un potir... ci altceva, mult mai puternic.
― Atâta tot?! sir Leigh îi aruncă profesorului o privire indignată: Robert, te credeam un gentleman! Ai lipsit-o tocmai de orgasm!
― Ştiu, dar m-am gândit că împreună am putea...
Dar se opri, realizând probabil că metafora mersese puţin cam prea departe.
Britanicul o învăluise deja pe Sophie în privirea lui scânteietoare:
― Eşti o virgină a Graalului, draga mea! Şi, crede-mă, prima experienţă nu se uită niciodată!

55

Aşezată pe divan alături de Langdon, Sophie sorbea din ceai şi mânca o plăcintă, bucurându-se de efectele lor bine venite. Sir Leigh Teabing deborda de atâta entuziasm, păşind cu greutate în sus şi-n jos prin faţa căminului.
― Sfântul Graal, începu el pe un ton declamator. Cei mai mulţi oameni mă întreabă doar unde e. Mi-e teamă că la aceasta întrebare nu voi putea răspunde niciodată.
Apoi, răsucindu-se brusc, îl privi drept în ochi:
― Oricum... mult mai interesantă mi se pare o altă întrebare: ce anume este Sfântul Graal?
Sophie aproape că simţea valul de entuziasm academic ce-i cuprinsese pe cei doi bărbaţi de lângă ea.
― Pentru a înţelege pe deplin ce este Graalul, continuă Teabing, trebuie mai întâi să înţelegem Biblia. Cât de bine cunoşti Noul Testament?
Sophie ridică din umeri:
― Nu prea îl cunosc. Am fost crescută de un om care îl venera pe Leonardo da Vinci.
Sir Leigh afişă o expresie mirată şi încântată deopotrivă:
― Un suflet iluminat! Superb! Atunci trebuie să ştii că Leonardo a fost unul dintre păstrătorii secretului care se referea la Sfântul Graal. Şi că a ascuns tot soiul de indicii în operele sale.
― Robert mi-a spus deja asta, da.
― Şi ce credea da Vinci despre Noul Testament?
― Nu ştiu.
Teabing făcu un semn spre biblioteca din peretele opus:
― Robert, fii amabil! Pe raftul de jos. La Storia di Leonardo.
Langdon se ridică, se apropie de bibliotecă şi scoase volumul indicat, pe care-l aduse şi-l aşeză pe masă, între ei. Întorcând cartea cu faţa spre Sophie, Teabing o deschise şi-i arătă o serie de citate de pe coperta a treia.
― Din însemnările lui da Vinci despre polemici şi speculaţii, îi spuse, indicând un anumit citat. Cred că ţi se va părea relevant pentru discuţia noastră.
Sophie citi:

"Mulţi au făcut negoţ cu iluzii şi false minuni, amăgind mulţimile nătânge."
LEONARDO DA VINCI

― Uite şi un alt citat:

"Oarba ignoranţă ne înşeală. O! Bieţi muritori, deschideţi ochii bine!"
LEONARDO DA VINCI

Sophie simţi un fior.
― Da Vinci se refera aici la Biblie?
Teabing încuviinţă printr-o mişcare a capului:
― Opiniile lui cu privire la Biblie au o legătura directă cu Sfântul Graal. De fapt, da Vinci a şi pictat Graalul; ţi-l voi arăta imediat, dar, mai întâi, trebuie să vorbim despre Biblie. Şi, adăugă el surâzând, tot ce trebuie să ştii despre Biblie poate fi rezumat în cele câteva cuvinte ale doctorului Martyn Percy: "Biblia nu a venit prin fax direct din rai".
― Poftim?
― Biblia este un produs al omului, draga mea! Nu a căzut ca prin minune din cer! Omul a creat-o, ca pe o consemnare istorică a unor vremuri tulburi, şi a evoluat apoi în urma nenumăratelor traduceri, adăugiri şi revizuiri. N-a existat şi încă nu exista o versiune finală a Bibliei.
― Înţeleg.
― Iisus Hristos a fost un personaj istoric de o forţă extraordinară, poate cel mai enigmatic şi mai charismatic lider pe care l-a cunoscut omenirea în toate timpurile. Mesia vestit de profeţi, Iisus a răsturnat regi, a inspirat mulţimi şi a fondat o nouă filozofie de viaţă. Ca urmaş al regilor Solomon şi David, era îndreptăţit la titlul de împărat al evreilor. Fireşte, evenimentele de pe parcursul vieţii sale au fost consemnate de o sumedenie de adepţi din toată regiunea.
Teabing se întrerupse o clipă pentru a sorbi câteva înghiţituri de ceai, apoi aşeză cana pe poliţa şemineului şi reluă:
― Mai bine de optzeci de evanghelii au fost scrise, şi totuşi numai câteva dintre ele ― printre care cele ale lui Luca, Marcu, Matei şi Ioan ― au fost incluse în Noul Testament.
― Cine a ales care anume vor fi incluse?
― Aha! izbucni britanicul, entuziasmat. Ironia fundamentală a creştinismului! Biblia, aşa cum o cunoaştem noi astăzi, a fost alcătuită de împăratul roman păgân Constantin cel Mare.
― Constantin ― din câte ştiam eu ― a fost creştin! observă Sophie.
― Câtuşi de puţin! Toată viaţa a fost un necredincios, fiind botezat doar pe patul de moarte, când era prea slăbit ca să mai protesteze. Pe vremea lui, religia oficială în Roma era venerarea Soarelui ― Sol Invictus, adică "Soarele Invincibil" ― şi Constantin era marele ei preot. Din nefericire pentru el, capitala imperiului căzuse pradă unor tulburări religioase din ce în ce mai accentuate. La trei secole de la răstignirea lui Iisus, numărul celor care credeau în el crescuse exponenţial. Între creştini şi păgâni izbucneau conflicte care, cu timpul, au căpătat proporţii atât de mari, încât ameninţau să ducă la scindarea Romei. Constantin a decis că trebuia făcut ceva pentru a calma spiritele. În anul 325 după Hristos, a hotărât unificarea Romei sub o singură religie: creştinismul.
Sophie părea surprinsă:
― Dar de ce ar fi ales un împărat păgân creştinismul ca religie oficială?
Teabing chicoti:
― Constantin era un abil om de afaceri. Şi-a dat seama că religia creştină este în plină dezvoltare şi nu a făcut altceva decât să parieze pe cartea câştigătoare. Încă şi azi istoricii se mai minunează de ingeniozitatea cu care împăratul i-a convertit pe adoratorii Soarelui la creştinism. Îmbinând simbolurile, datele şi ritualurile păgâne cu tradiţia creştină proaspăt formată, a pus bazele unei religii hibride, acceptabilă pentru ambele părţi implicate.
― Transmutarea simbolurilor, interveni Langdon. Vestigiile religiei păgâne în simbolistica creştină sunt irefutabile. Discul solar al egiptenilor a devenit aureola sfinţilor creştini. Pictogramele ce o reprezentau pe zeiţa Isis alăptându-l pe Horus, fiul ei conceput în mod miraculos, au fost preluate în imagistica Fecioarei Maria cu Pruncul Iisus în braţe. Şi efectiv toate elementele ritualurilor catolice ― mitra, altarul, doxologia şi împărtăşania ― adică "hrănirea cu trupul Domnului" ― provin din religiile păgâne anterioare.
Teabing începu să râdă:
― Dă-i voie simbolistului să-ţi vorbească despre iconografia creştină şi nu mai scapi de el! Adevărul e că nimic nu e original în creştinism. Zeul Mitra, precreştin ― numit "Fiul lui Dumnezeu" şi "Lumina Lumii" ― era născut pe 25 decembrie, a murit, a fost îngropat într-un mormânt de piatră şi a înviat după trei zile. Apropo, 25 decembrie este, totodată, data de naştere a lui Osiris, Adonis şi a lui Dionisos. Nou-născutul Krishna a fost întâmpinat cu aur, smirnă şi tămâie. Chiar şi ziua sfântă a fiecărei săptămâni a fost preluată de creştini de la păgâni.
― Cum adică?
― Iniţial, îi explică Langdon, creştinii respectau sabatul iudaic, sâmbăta, dar Constantin a preferat duminica, pentru a coincide cu ziua în care păgânii venerau Soarele. Chiar şi astăzi, majoritatea credincioşilor merg duminica dimineaţa la biserica fără a şti că o fac în amintirea tributului săptămânal adus zeului Soare.
Sophie ameţise deja:
― Şi toate astea au legătura cu Graalul?
― Exact, răspunse Teabing. Fii atentă mai departe! Pe fondul acestei fuzionări a religiilor, Constantin a simţit nevoia să întărească noua tradiţie creştină şi a organizat o celebră adunare ecumenică pe care o cunoaştem sub numele de Sinodul de la Niceea.
Sophie auzise că în cadrul acestui Sinod fusese conceput Crezul.
― La această întrunire, continuă britanicul, participanţii au dezbătut şi au votat numeroase aspecte şi elemente ale creştinismului ― data Paştelui, rolul episcopilor, administrarea Sfintelor Taine şi, desigur, caracterul divin al lui Iisus.
― Nu cred că înţeleg. Caracterul Lui divin?
― Draga mea, până atunci, Iisus fusese considerat de adepţii săi un profet, un muritor... un om extraordinar, însă doar un om.
― Nu Fiul lui Dumnezeu?
― Credinţe că Iisus este "Fiul al lui Dumnezeu" a fost propusă în mod oficial şi votată în cadrul Sinodului de la Niceea.
― Stai puţin! Cu alte cuvinte, caracterul divin al lui Iisus a fost rezultatul unui vot?!
― Un vot destul de strâns, pot să spun. Stabilirea divinităţii lui Hristos era însă critică pentru dorita reunificare a Imperiului Roman şi pentru noua structură de putere apărută ― Vaticanul. Definindu-l în mod oficial pe Iisus ca Fiu al lui Dumnezeu, Constantin l-a transformat într-o divinitate ce transcende omenescul, o entitate a cărei putere este mai presus de orice. Pe lângă faptul că astfel erau zădărnicite de la bun început orice viitoare atacuri păgâne la adresa creştinismului, acum adepţii lui Hristos nu mai puteau fi mântuiţi decât prin intermediul unicului intercesor sacru ― Biserica Romano-Catolică.
Sophie îi aruncă o privire întrebătoare lui Langdon şi el încuviinţă printr-un uşor semn al capului.
― Miza nu era alta decât puterea, continuă Teabing. Definirea lui Hristos ca Mesia era esenţială pentru funcţionarea Bisericii şi a statului. Mulţi erudiţi afirmă chiar că Biserica acelor începuturi l-a confiscat pe Iisus, deturnându-i mesajul universal, învăluindu-l într-o aură impenetrabilă de divinitate şi folosindu-l pentru a-şi spori propria putere. Eu însumi am scris câteva cărţi pe această temă.
― Şi bănuiesc că fundamentaliştii creştini vă trimit zilnic mesaje injurioase.
― De ce ar face-o? replică Teabing. Majoritatea creştinilor educaţi cunoscând istoria propriei religii. Iisus a fost, într-adevăr, un om de o anvergură şi o forţă excepţionale. Manevrele politice dubioase ale lui Constantin nu-i afectează câtuşi de puţin viaţa şi personalitatea ieşite din comun. Nimeni nu afirmă că Iisus a fost un impostor şi nimeni nu neagă că el a trăit cu adevărat pe Pământ şi că a constituit o sursă de inspiraţie pentru milioane de oameni. Noi nu susţinem decât că împăratul Constantin s-a folosit în interes propriu de influenţa considerabilă pe care o deţinea Hristos. Şi, procedând astfel, a modelat faţa creştinismului în maniera în care o cunoaştem noi azi.
Sophie privi cu coada ochiului cartea de artă care stătea deschisă pe masă, nerăbdătoare să treacă mai departe şi să vadă cum reprezentase da Vinci Graalul.
― Bun, uite care-i ideea, adăuga Teabing, vorbind mai repede. Fiindcă această schimbare de statut a avut loc la aproape patru secole după moartea lui Iisus, Constantin a fost nevoit să facă, de asemenea, ceva în privinţa miilor de documente anterioare ce relatau viaţa Lui de om muritor. Şi împăratul ştia că are nevoie de o lovitură de maestru pentru a rescrie istoria. Aşa a apărut cel mai interesant moment în istoria creştinismului.
Teabing se întrerupse pentru un moment, privind-o intens pe Sophie, apoi continuă:
― Constantin a comandat şi a finanţat scrierea unei noi Biblii, din care a eliminat acele evanghelii ce aminteau de caracterul Lui uman şi le-a îmbogăţit pe celelalte, care îi accentuau caracterul divin. Astfel, primele evanghelii au fost interzise, adunate de pretutindeni şi arse.
― Un amănunt interesant, interveni Langdon. Toţi cei care au preferat evangheliile interzise, respingând versiunea lui Constantin, au fost consideraţi eretici. Termenul "eretic" însuşi a luat naştere atunci. În latină, haereticus înseamnă "alegere". Cei care au "ales" istoria reală a lui Iisus au fost primii eretici din istoria lumii.
― Din fericire pentru istorici, reluă Teabing, unele dintre evangheliile pe care Constantin a încercat să le distrugă au reuşit totuşi să supravieţuiască. Prin anul 1950 au fost descoperite Manuscrisele de la Marea Moartă, ascunse într-o grotă în apropiere de Qumran, în Deşertul Iudeii. Să nu uităm, de asemenea, Manuscrisele Copte găsite în 1945 la Nag Hammadi. Pe lângă faptul că relatează istoria reală a Graalului, aceste documente vorbesc despre viaţa lui Iisus în termeni cât se poate de umani. Desigur, respectându-şi tradiţia de dezinformare, Vaticanul a încercat din răsputeri să împiedice ca manuscrisele să fie făcute publice. Şi putem înţelege şi de ce. Ele scot la iveală crasele discrepanţe şi adăugiri ulterioare, confirmând fără dubiu că Biblia modernă a fost alcătuită şi "corectată" de oameni care urmăreau un ţel politic clar ― promovarea caracterului divin al lui Iisus Hristos şi exploatarea în interes propriu a influenţei sale.
― Şi totuşi, interveni iarăşi Langdon, este important să ne reamintim că dorinţa Bisericii ca manuscrisele recent descoperite să nu fie date publicităţii provine dintr-o credinţă sinceră în imaginea tradiţională a lui Iisus. Vaticanul este reprezentat astăzi de oameni profund pioşi, care cred sincer că aceste documente nu pot fi altceva decât false mărturii.
Teabing râse uşor şi se aşeză pe un fotoliu din faţa lui Sophie.
― După cum vezi, draga mea, profesorul nostru are despre Roma opinii mult mai blânde decât mine. Cu toate acestea, nu greşeşte când îşi susţine credinţa în sinceritatea clerului actual ― şi e uşor de înţeles de ce. Biblia lui Constantin a fost pentru ei unicul adevăr timp de sute de ani; nimeni nu e mai îndoctrinat decât cel care are misiunea de a-i îndoctrina pe ceilalţi.
― Adică, explică Langdon, noi credem în divinităţile părinţilor şi ale strămoşilor noştri.
― Cu alte cuvinte, replică britanicul, aproape tot ce ne-au învăţat părinţii şi strămoşii noştri despre Iisus este fals. Aşa cum sunt şi poveştile despre Sfântul Graal.
Sophie privi din nou citatul lui da Vinci:

"Oarba ignoranţă ne înşeală. O! Bieţi muritori, deschideţi ochii bine!"

Teabing luă cartea de pe masă şi începu s-o răsfoiască.
― Dar, înainte de a-ţi arăta pictura lui Leonardo care înfăţişează Sfântul Graal, aş vrea să arunci o privire peste asta!
Şi deschise cartea la o reprezentare pe două pagini a unei lucrări de-a lui da Vinci.
― Presupun că recunoşti aceasta frescă.
"Sper că glumeşte", îşi spuse Sophie privind una dintre cele mai cunoscute fresce din istoria omenirii ― Cina cea de taină, pe care Leonardo o relizase pe zidul bazilicii Santa Maria delle Grazie din Milano. Lucrarea îl înfăţişa pe Iisus înconjurat de apostoli, în clipa în care îi vesteşte că unul dintre ei îl va trăda.
― Sigur, recunoscând fresca.
― Atunci poate că vei vrea să-mi faci şi mie o plăcere. Închide ochii, te rog!
Nesigura, Sophie se conformă.
― Unde este aşezat Iisus? întreba Teabing.
― În centru.
― Bun! Şi ce mănâncă El şi apostolii săi?
― Pâine. Evident!
― Excelent! Dar ce beau?
― Vin. Beau vin.
― Foarte bine. O ultima întrebare: câte pahare sunt pe masă?
Sophie ezită o clipă, dându-şi seama că era o întrebare-capcană. "Şi după ce au mâncat, Iisus a ridicat paharul cu vin şi l-a împărţit cu ucenicii Lui."
― Un pahar, răspunse. "Cupa lui Iisus, îşi spuse. Sfântul Graal." Iisus le-a dat ucenicilor un singur potir cu vin, aşa cum se întâmplă azi la împărtăşanie.
― Deschide ochii.
Pe chipul lui Teabing se întinsese un zâmbet victorios. Sophie privi reproducerea şi văzu cu uimire că fiecare personaj avea în faţă câte un pahar, inclusiv Iisus. Treisprezece cupe! Toate mici, fără picior, din sticlă obişnuită. Nicăieri nu se zărea vreun potir. Sau un Sfânt Graal.
Privirile lui Teabing scânteiau:
― Puţintel cam ciudat ― nu ţi se pare? ― ţinând seama că atât Biblia, cât şi tradiţionala legendă a Graalului susţin că acesta este momentul în care s-a "născut" Sfântul Graal. În mod bizar, da Vinci pare să fi uitat să picteze tocmai cupa lui Iisus.
― Nu mă îndoiesc că specialiştii au remarcat deja acest lucru.
― Ai fi uimită să afli câte anomalii a inclus Leonardo în lucrarea aceasta, anomalii pe care majoritatea specialiştilor nu le observă sau pur şi simplu preferă să le ignore. Fresca pe care o priveşti este, de fapt, cheia întregului mister al Graalului. În Cina cea de taină, da Vinci o arată clar.
Sophie cerceta nerăbdătoare reproducerea cu privirile:
― Fresca aceasta ne spune ce anume este Graalul cu adevărat?
― Nu, nu ce anume, şopti Teabing, ci mai degrabă cine. Sfântul Graal nu este un obiect. În realitate este o... persoană.

56

Sophie făcu ochii mari şi îl privi pe Teabing amuţită, apoi se întoarse spre Langdon:
― Sfântul Graal este o persoană!?
Profesorul încuviinţă:
― O femeie, de fapt!
După expresia de completă uimire întipărită pe chipul ei, americanul îşi dădu seama că o năuciseră de tot. Aceeaşi reacţie o avusese şi el, de altfel, când auzise prima dată această afirmaţie. Abia când înţelesese întreaga simbolistică a Graalului îşi dăduse seama că implicaţiile feminine erau evidente.
Probabil că şi Teabing se gândise la acelaşi lucru, fiindcă interveni:
― Robert, poate că e momentul să-i explici aceste lucruri şi din perspectiva simbolisticii.
Ridicându-se de pe fotoliu, luă o coală de hârtie şi i-o întinse lui Langdon.
Profesorul scoase un stilou din buzunar:
― Sophie, cunoşti pictogramele moderne ce desemnează masculinul şi femininul?
Şi desenă simbolurile obişnuite, pentru masculin , şi pentru feminin .
― Desigur, răspunse ea.
― Ei bine, nu acestea sunt simbolurile originale. Mulţi oameni consideră în mod greşit că simbolul masculin provine de la reprezentarea schematică a unui scut şi a unei săbii, pe când cel feminin ar fi o oglindă ce reflectă frumuseţea. În realitate, pictogramele au apărut iniţial ca simboluri astronomice: al zeului şi a planetei Marte, respectiv, al zeiţei şi planetei Venus. La apariţia lor erau însă mult mai simple.
Langdon desenă o altă figura pe coala de hârtie:

― Acesta era simbolul iniţial pentru masculin. Un falus rudimentar reprezentat.
― Sugestiv, replică Sophie.
― Şi la obiect, adăugă Teabing.
Profesorul continua:
― Acest simbol este numit "paloşul" şi denotă agresivitatea, masculinitatea. Nu pot să nu adaug că exact acest falus schematic este folosit în prezent pe uniformele militare, pentru a arăta gradul.
― Într-adevăr, rânji Teabing. Cu cât ai mai multe penisuri, cu atât eşti mai mare în grad. Băieţii ― tot băieţi!
Langdon surâse:
― Să continuam. Aşa cum probabil îţi închipui, simbolul feminin este opusul acestuia şi poartă numele de "potir".
Şi desenă alături o altă figură:

Sophie ridică ochii spre el, surprinsa:
― "Potirul", continuă Langdon, seamănă cu un recipient, cu o cupă şi ― mai important ― sugerează forma uterului unei femei. Este un simbol al feminităţii şi al fertilităţii. Sophie, rosti el apăsat, privind-o în ochi, legenda ne spune ca Sfântul Graal este un potir, o cupă. Dar această descriere nu e altceva decât o alegorie menită să ascundă şi să protejeze adevărata natură a Graalului. Cu alte cuvinte, legenda foloseşte potirul ca pe o metaforă pentru ceva cu mult, mult mai important.
― O femeie, replică Sophie.
― Exact. Graalul este, de fapt, străvechiul simbol al feminităţii, iar Sfântul Graal reprezintă sacrul feminin şi divinitatea feminină, simboluri pe care noi le-am pierdut fiindcă Biserica le-a eliminat. Caracterul puternic al femeii şi capacitatea ei de a da viaţă erau odinioară sacre, dar constituiau o ameninţare pentru ascensiunea Bisericii, al cărei cler era în majoritate alcătuit din bărbaţi, aşa încât sacrul feminin a fost demonizat şi considerat necurat. Nu Dumnezeu, ci omul ― bărbatul, de fapt ― a fost cel care a creat conceptul de "păcat originar", prin care Eva a gustat din mărul cunoaşterii şi a provocat alungarea din rai a perechii primordiale. Femeia, iniţial dătătoare de viaţă, devenise acum inamicul.
― Aş mai putea adăuga, interveni Teabing, că acest concept care situează femeia la originea vieţii constituia însăşi baza religiilor antice. Naşterea era considerată un act mistic, plin de semnificaţie. Din nefericire, filozofia şi teologia creştină au decis să confişte această putere creatoare a femeii şi să ignore adevărul biologic şi l-au considerat pe bărbat creator. Geneza ne spune că Eva a fost creată din coasta lui Adam. Femeia a devenit astfel un fel de produs secundar, o derivaţie a bărbatului. Una păcătoasă. Geneza a reprezentat începutul sfârşitului pentru divinitatea feminină.
― Graalul, continuă Langdon, este simbolul acestei zeiţe pierdute. O dată cu apariţia creştinismului, vechile religii păgâne nu s-au stins fără luptă. Legendele despre cavalerii porniţi în căutarea Graalului nu erau altceva decât istorisiri ale năzuinţei ― acum ilicite ― de a redescoperi sacrul feminin. Cavalerii care pretindeau că se află "în căutarea potirului" foloseau o astfel de exprimare "cifrată" pentru a se apăra împotriva Bisericii care subjugase femeia, interzisese zeiţa, îi ardea pe rug pe cei care se îndoiau şi scosese în afara legii orice act de venerare a sacrului feminin.
Sophie clătină din cap:
― Scuză-mă, dar când mi-ai spus că Sfântul Graal este o persoană, am crezut că te referi chiar la o persoana în carne şi oase.
― Chiar la asta m-am şi referit, îi răspunse Langdon.
― Dar nu la o persoană oarecare, izbucni Teabing care, nemaiputându-se stăpâni, se ridică cu greu în picioare. O femeie care purta în ea un secret atât de puternic încât, dacă ar fi fost dezvăluit, ar fi riscat să zdruncine din temelii tot ce înseamnă creştinism!
Sophie îl privi copleşita:
― Şi femeia aceasta este o personalitate cunoscută a istoriei?
― Foarte cunoscută! Şi dacă ma veţi urma în birou, adaugă britanicul în timp ce îşi lua cârjele şi pornea spre uşă, mă voi simţi onorat să vă arăt cum a reprezentat-o da Vinci în pictură.

Într-o încăpere alăturată, majordomul Rémy Legaludec stătea tăcut în faţa televizorului. Postul de ştiri difuza fotografii ale unui bărbat şi ale unei femei... aceleaşi persoane cărora el tocmai le servise ceaiul.

57

În timp ce stătea în mijlocul intersecţiei din faţa băncii, locotenentul Collet se întreba de ce îi ia atât de mult lui Fache să ajungă cu mandatul de percheziţie. Finanţiştii ăştia aveau, cu siguranţă, ceva de ascuns; pretindeau că Langdon şi Neveu veniseră la bancă mai devreme, dar că fuseseră refuzaţi, fiindcă nu aveau datele de identificare a contului.
"Atunci, de ce nu ne lasă să intrăm şi să aruncăm o privire?"
În sfârşit, telefonul mobil din buzunarul lui sună. Era postul de comandă de la Luvru.
― Am obţinut mandatul de percheziţie? întrebă Collet.
― Dă-o-ncolo de bancă, locotenente! îi spuse agentul. Tocmai am primit un pont. Ştim exact unde se ascund Langdon şi Neveu.
Collet se aşeză pe capota maşinii:
― Nu mai spune!
― Avem o adresă din suburbii. Undeva, în apropiere de Versailles.
― Căpitanul Fache ştie?
― Încă nu. E ocupat cu un apel important.
― Vin imediat! Comunicaţi-i îndată ce se eliberează!
Collet notă adresa şi urcă repede la volan. Demarând în trombă, îşi dădu seama că uitase să întrebe cine vânduse pontul despre locul în care se ascundea Langdon. Oricum, acum nu mai conta. Tocmai i se oferise şansa de a-şi răscumpăra toate greşelile din trecut; se îndrepta spre cea mai răsunătoare arestare din întreaga lui carieră. Contactă prin radio cele cinci maşini care îl însoţeau:
― Fără sirene, băieţi! Nu vrem ca Langdon să ştie că venim.

La patruzeci de kilometri distanţă, un Audi negru pătrunse pe un drum secundar şi parcă la marginea unui câmp. Silas coborî şi privi printre zăbrelele de fier ale gardului care înconjura vastul domeniu şi zări în depărtare conturul castelului.
La parter toate luminile erau aprinse. "Ciudat pentru aceasta oră!", îşi spuse Silas, zâmbind. Informaţia pe care i-o dăduse Învăţătorul era, evident, corectă. "Nu voi pleca din această casă fără «cheia de boltă», îşi jură el. Nu-i voi dezamăgi pe episcop şi pe Învăţător."
Îşi verifică revolverul Heckler and Kock cu treisprezece gloanţe şi îl aruncă în iarbă, printre gratii. Apoi, prinzându-se cu mâinile de barele de fier, se căţără pe gard şi sări dincolo. Ignorând durerea ascuţită provocată de cilice, îşi recuperă arma şi porni pe alee, spre castel.

58

"Biroul" lui Teabing nu semănă cu nici o altă încăpere cu aceeaşi destinaţie din câte văzuse Sophie vreodată. De şase sau şapte ori mai întins decât cele mai luxoase birouri, le cabinet de travail al lui sir Leigh părea un soi de hibrid între un laborator de cercetare, o bibliotecă de arhivă şi un târg de vechituri. Iluminată de trei candelabre suspendate de plafon, pardoseala care părea nesfârşită era presărată cu insuliţe formate din mese de lucru îngropate sub grămezi de cărţi, lucrări de artă, artefacte şi surprinzător de multe echipamente electronice ― computere, proiectoare, microscoape, copiatoare şi scanere de cercetare.
― Am transformat sala de bal, spuse Teabing cu un surâs spăşit. Pe mine nu mă prea asaltează ocaziile de a dansa.
Sophie avea impresia că, o dată cu venirea nopţii, pătrunsese într-un fel de zonă crepusculară în care nimic nu mai era aşa cum credea ea.
― Toate astea vă ajută în munca pe care o depuneţi?
― Aflarea adevărului a devenit pasiunea vieţii mele. Iar Sangrealul mi-e iubita preferată!
"Sfântul Graal e o femeie", îşi repetă ea în gând, pradă unei vârtej de idei ce păreau să nu aibă nici un sens.
― Spuneaţi că aveţi o pictură care o reprezintă pe femeia despre care pretindeţi că este Sfântul Graal.
― Da, dar nu eu pretind acest lucru. Iisus însuşi a afirmat-o răspicat.
― Care este acea pictură? îl întrebă Sophie privind picturile de pe pereţi.
― Hmmm... Teabing îşi luă un aer preocupat, de parcă uitase: Sfântul Graal... Sangrealul... Potirul.
Apoi se întoarse brusc şi arătă cu mâna spre peretele opus al încăperii, pe care atârna o reproducere lungă de doi metri şi jumătate a frescei Cina cea de taină ― o replică identică aceleia pe care o văzuse cu câteva minute în urmă în cartea de artă:
― Iat-o!
Sophie clipi repede fiindcă era sigură că nu înţelesese bine:
― Dar e aceeaşi pictură pe care mi-aţi arătat-o mai devreme.
― Ştiu, dar copia mărită e mult mai incitantă, nu-i aşa?
Tânăra se întoarse spre Langdon în speranţa că acesta o va lămuri:
― Nu pricep o iotă!
Profesorul îi surâse:
― După cum vei vedea, Sfântul Graal apare totuşi în Cina cea de taină. Leonardo n-a lăsat loc de dubii.
― Stai puţin, îl întrerupse Sophie. Mi-aţi spus că Graalul este o femeie. În fresca aceasta sunt reprezentaţi însă doar treisprezece bărbaţi.
― Oare? făcu Teabing arcuindu-şi sprâncenele: Uită-te mai bine!
Sceptică, Sophie se apropie de reproducere şi privi cu atenţie cele treisprezece chipuri ― Iisus Hristos în mijloc, şase apostoli la dreapta şi alţi şase la stânga Lui:
― Da, sunt toţi bărbaţi, îi răspunse ea.
― Aşa? Dar cel aşezat pe locul de onoare, la dreapta lui Iisus?
Sophie cercetă chipul apostolului de lângă umărul drept al lui Iisus. Treptat, un val de uimire o acapară. Ucenicul respectiv avea părul lung şi roşcat, mâinile împreunate într-un gest delicat şi sâni vag conturaţi.
― E o femeie! exclamă ea.
Teabing izbucni în râs:
― Ia te uită ce surpriza! Crede-mă, nu e o simplă greşeală. Leonardo ştia să redea perfect deosebirile anatomice dintre cele două sexe.
Sophie nu-şi mai putea lua ochii de la femeia de lângă Iisus. "La Cina cea de taină se presupune că au luat parte treisprezece bărbaţi. Atunci, cine e aceasta femeie?" Deşi văzuse de nenumărate de ori diverse reproduceri ale frescei, niciodată nu remarcase acest amănunt ciudat.
― Nimeni nu-l observă, îi spuse Teabing. Ideile noastre preconcepute despre această scenă sunt atât de puternic înrădăcinate, încât mintea refuză să recunoască detaliul şi ochii îl trec cu vederea.
― Fenomenul se numeşte skitoma, adaugă Langdon. Creierul procedează astfel cu unele dintre cele mai sugestive simboluri.
― Un alt motiv pentru care nu ai remarcat femeia, continuă Teabing, este acela că majoritatea reproducerilor din lucrările de artă au fost realizate înainte de 1954, când detaliile erau încă ascunse sub straturile de vopsea şi de murdărie depuse din cauza tentativelor de restaurare din secolul trecut. Acum însă, fresca a fost curăţată până s-a ajuns la pictura originală a lui da Vinci. Et voilà!
Sophie se apropie şi mai mult de imagine. Femeia aşezată în dreapta lui Iisus era tânără şi avea o expresie cucernică: o înfăţişare nevinovată şi reţinută, păr roşcat, iar mâinile îi erau împreunate. "Aceasta este femeia care ar putea distruge Biserica?"
― Cine e? întreba ea cu glas tare.
― Aceasta, draga mea, este Maria Magdalena!
― Păcătoasa, femeia uşoara din Biblie?
Teabing icni uşor, de parcă termenul l-ar fi jignit pe el în persoană.
― Madgalena nu a fost nicidecum o prostituată! Această greşeală nefericită este moştenirea campaniei de defăimare lansate de Biserică în primele secole ale erei creştine. Era nevoie ca Maria Magdalena să fie denigrată pentru a-i ascunde periculosul secret ― rolul ei de Sfânt Graal.
― Rolul?
― Aşa cum am mai spus, Biserica trebuia să convingă omenirea că profetul Iisus era o fiinţă divină. Prin urmare, toate evangheliile care aminteau de trăsăturile şi aspectele pământeşti ale vieţii Lui au fost eliminate din Biblie. Din nefericire pentru cei care au compilat noua versiune a Bibliei, un anumit element extrem de tulburător apărea iar şi iar în majoritatea evangheliilor: Maria Magdalena, mai exact, căsătoria ei cu Iisus Hristos.
― Poftim?!
Sophie privi, nevenindu-i să creadă ceea ce tocmai auzise, când spre Teabing, când spre Langdon.
― Este un fapt dovedit istoric, reluă britanicul, şi da Vinci ştia prea bine acest lucru. Cina cea de taină aproape că-l trage pe privitor de mânecă pentru a-i arăta că Iisus şi Maria Magdalena formau un cuplu.
Privirile ei zburară din nou la reproducerea de pe perete.
― Observă, insistă Teabing, că veşmintele celor doi sunt aidoma unor imagini în oglindă.
Sophie era înmărmurită. Într-adevăr, hainele lui Iisus şi cele ale Magdalenei aveau culori opuse. El purta o robă roşie şi o mantie albastră; ea avea roba albastră şi mantia roşie. "Yin şi yang."
― Dacă vrei să observi câteva aspecte şi mai bizare, trebuie să remarci că Iisus şi mireasa Lui par că se ating în dreptul şoldurilor, având busturile depărtate unul de altul, de parcă aşa ar fi vrut să creeze între ei un spaţiu clar delimitat.
Chiar înainte ca britanicul să traseze conturul pe reproducere, Sophie îl recunoscu forma evidentă: din centrul picturii ― acelaşi simbol pe care Langdon îl asociase mai devreme cu Sfântul Graal, cu potirul şi uterul feminin.
― De asemenea, continuă Teabing, dacă îi priveşti pe Iisus şi Maria Magdalena ca pe nişte elemente compoziţionale, nu ca pe nişte oameni, vei vedea o altă formă care-ţi sare imediat în ochi. O literă a alfabetului.
Sophie îşi dădu seama imediat. Faptul că litera îţi sărea în ochi era prea puţin spus; aproape că tot restul se pierea în fundal, cu excepţia ei. Clar conturată în centrul picturii, ieşea parcă în relief silueta unui uriaş şi indubitabil M.
― Puţin cam prea bine conturat pentru a fi o simplă coincidenţă, nu crezi?
― Dar ce rost are acolo? îl întrebă Sophie, uluită.
Sir Leigh ridică din umeri:
― Adepţii teoriei conspiraţiei ţi-ar spune că provine de la Matrimonio sau de la Maria Magdalena. Sincer, nimeni nu ştie sigur! Singura certitudine este că litera M nu este doar o simplă greşeală sau o coincidenţă. Nenumărate lucrări care se refera la Graal conţin aceeaşi literă ― fie în filigran, fie în substrat sau în chiar cadrul compoziţiei. Cea mai vizibilă este, desigur, cea de pe altarul catedralei Our Lady of Paris din Londra, proiectat de un fost Mare Maestru al Le Prieuré, Jean Cocteau.
Sophie cântări în minte informaţia primită:
― Recunosc, prezenţa literei M este interesantă, dar nu cred că există cineva care să pretindă că reprezintă o dovadă a căsătoriei lui Iisus cu Maria Magdalena.
― Nu, desigur că nu, replică Teabing, apropiindu-se de o măsuţă pe care trona un teanc de cărţi şi începând să caute prin ele. Aşa cum am spus mai devreme, căsătoria lor este documentată istoric. În plus, ideea lui Iisus căsătorit este mult mai logică decât imaginea standard din Biblie.
― De ce?
― Fiindcă Iisus era evreu, replică Langdon, lăsându-i lui Teabing timp să caute prin stiva de cărţi, şi fiindcă tradiţiile din vremea Lui interziceau în mod efectiv unui evreu să rămână celibatar. Conform obiceiurilor iudaice, burlăcia era un lucru condamnabil şi prima îndatorire a unui tată era aceea de a-i găsi fiului său o soţie. Dacă Iisus ar fi fost necăsătorit, măcar una dintre evanghelii ar fi menţionat acest lucru şi ar fi oferit o explicaţie pentru nefirescul său celibat.
Teabing dădu, în sfârşit, de cartea pe care o căuta şi o aşeză pe masă. Era un volum de mari dimensiuni, ca un atlas supradimensionat, pe a cărui copertă scria: Evangheliile gnostice. Când britanicul o deschise, Sophie observă că avea în cuprins fotografii ale unor texte ce păreau fragmente din documente antice ― papirusuri zdrenţuite, scrise de mână. Nu-şi dădu seama în ce limbă erau scrise, dar pe pagina alăturată fiecărui fragment se afla traducerea în engleză.
― Acestea sunt fotocopii ale manuscriselor Nag Hammadi şi ale celor de la Marea Moartă, îi spuse Teabing. Cele mai vechi documente ale creştinătăţii. Tulburător este faptul că nu se potrivesc cu evangheliile din Biblie.
Apoi, răsfoind până pe la mijlocul cârtii, sir Liegh îi arătă un pasaj:
― Evanghelia lui Filip este cea mai indicată pentru început.
Sophie citi fragmentul:

"Şi însoţitoarea Mântuitorului este Maria Magdalena. Hristos o iubea mai mult decât pe oricare dintre ucenicii Săi şi o săruta adesea pe gură. Ceilalţi ucenici erau mâhniţi din cauza acestui lucru şi îşi arătau dezaprobarea. Ei îl întrebau: «De ce pe ea o iubeşti mai mult decât pe noi toţi?»"

Textul era surprinzător, dar câtuşi de puţin sugestiv, aşa că Sophie remarcă:
― Nu pomeneşte deloc despre căsătorie!
― Au contraire, surise Teabing, arătându-i un cuvânt de pe primul rând. Aşa cum ţi-ar spune toţi cei care au studiat aramaica, termenul "însoţitoare" însemna, pe atunci, tocmai soţie.
Langdon încuviinţă. Sophie citi din nou prima frază: "Şi însoţitoarea Mântuitorului este Maria Magdalena."
Teabing răsfoi cartea şi îi arătă alte fragmente care, spre surprinderea ei, sugerau fără dubiu existenţa unei relaţii romantice între Iisus şi Maria Magdalena. Când le citi, Sophie îşi aminti de un preot furios care bătuse la uşa casei lor, pe când ea era doar un copil.
― Aici locuieşte Jacques Saunière? întrebase omul, încruntându-se la ea. Vreau să discutăm despre articolul pe care l-a scris.
Şi preotul îi arătă un ziar împăturit.
Sophie îl chemase pe bunicul ei şi cei doi se retrăseseră imediat în birou şi închiseseră uşa în urma lor. "Bunicul a scris ceva în ziar?" Imediat fugise în bucătărie şi începuse să răsfoiască ziarul de dimineaţă. Găsise numele bunicului ei sub un articol de pe pagina a doua. Nu înţelesese ea tot ce scria acolo, dar se părea că guvernul acceptase ― sub presiunile clerului ― să interzică difuzarea în Franţa a unui film artistic american intitulat Ultima ispitire a lui Iisus, în care se zicea că Iisus iubea şi avusese relaţii sexuale cu o femeie pe nume Maria Magdalena. În articol, bunicul ei susţinea că Biserica dăduse dovadă de aroganţă şi greşise atunci când interzisese filmul.
"Nu-i de mirare că preotul e furios!" îşi spusese ea.
― E o pornografie! Sacrilegiu! strigase oaspetele, în timp ce ieşea val-vârtej din birou şi se îndrepta spre ieşire. Cum poţi să susţii aşa ceva? Americanul ăsta, Martin Scorsese, este un blasfemiator şi Biserica nu-i va permite să pună piciorul în Franţa!
Apoi ieşise şi trântise uşa în urma lui.
Când bunicul intrase în bucătărie, o găsise pe Sophie cu ziarul în mână şi se încruntase:
― Eşti pe fază!
― Crezi că Iisus a avut o prietenă? îl întrebase ea.
― Nu, draga mea, am spus doar că Biserica n-ar trebui să ne dicteze ce anume să acceptam şi ce nu.
― Dar Iisus chiar a avut o prietenă?
Bunicul ei rămăsese tăcut câteva clipe:
― Ar fi chiar atât de rău dacă ar fi avut?
Sophie se gândise puţin şi apoi ridicase din umeri:
― Pe mine nu m-ar deranja.

Sir Leigh Teabing vorbea mai departe:
― Nu te voi plictisi cu numeroasele referiri la uniunea dintre Iisus şi Maria Magdalena; istoricii moderni au explorat subiectul până la epuizare. Aş vrea totuşi să-ţi atrag atenţia asupra unui alt lucru, adăuga el, arătându-i un alt fragment. Acest text este extras din Evanghelia Mariei Magdalena.
Sophie habar n-avusese că exista şi o evanghelie a Magdalenei.

"Şi Petru spuse: «Chiar a vorbit Mântuitorul cu o femeie fără ştiinţa noastră? Acum trebuie să ne întoarcem cu toţii şi să ascultam de ea? O preferă, oare, pe ea în locul nostru?»
Iar Levi răspunse: «Petru, totdeauna ai fost aprig. Acum te vad cârcotind împotriva femeii ca împotriva unui duşman. Dacă pentru Mântuitor ea a fost vrednică, cine eşti tu să o respingi? Fireşte că Mântuitorul o cunoaşte bine. De aceea a iubit-o mai mult decât pe noi toţi.»"

― Femeia despre care vorbesc, îi explică Teabing, este Maria Magdalena. Petru era gelos pe ea.
― Fiindcă Iisus o prefera?
― Nu numai din cauza asta. În joc era mult mai mult decât simpla afecţiune. În momentul despre care se vorbeşte în această evanghelie, Iisus bănuieşte că va fi în curând prins şi răstignit. Drept urmare, o povăţuieşte pe Maria Magdalena cum să ducă mai departe Biserica Sa după ce El nu va mai fi. Ca urmare, Petru îşi arată nemulţumirea fiindcă e pe locul doi, după o femeie. Vezi tu, Petru era puţin misogin.
Sophie se străduia să nu piardă firul.
― Vorbim totuşi despre Sfântul Petru! Piatra de temelie pe care Iisus şi-a clădit Biserica.
― Exact acela, cu o singură excepţie. În conformitate cu aceste evanghelii nemodificate, nu lui Petru i-a dat Iisus povăţuiri despre fondarea Bisericii Creştine, ci Mariei Magdalena.
Sophie îl privi neîncrezătoare:
― Vrei să spui că Biserica Creştină urma să fie fondată şi condusă de o femeie?!
― Acesta era planul iniţial. Iisus a fost primul feminist din istoria omenirii. El şi-a dorit ca viitorul Bisericii sale să fie încredinţat în mâinile Mariei Magdalena.
― Iar lui Petru nu i-a convenit, interveni Langdon, arătând spre reproducerea după Cina cea de taină. Acesta de aici e Petru! Poţi să vezi că da Vinci ştia prea bine ce sentimente nutrea ucenicul faţă de Magdalena.
Din nou, Sophie rămăsese fără glas. În frescă, Petru era aplecat ameninţător spre Maria Magdalena, schiţând o mişcare de retezare cu palma a gâtului ei. "Acelaşi gest ca în Fecioara între stânci!"
― Uită-te şi aici, continuă Langdon, arătând spre apostolii de lângă Petru. De rău augur, nu ţi se pare?
Mijindu-şi ochii pentru a vedea mai bine, Sophie zări o mână ieşind din mijlocul apostolilor.
― În mâna aceea este, cumva, un pumnal?!
― Da. Şi mai ciudat încă, dacă numeri braţele, vezi că mâna nu aparţine... nimănui. E o mână fără trup. Anonimă.
Sophie simţea că toată povestea asta o copleşeşte.
― Îmi pare rău, dar tot nu înţeleg cum demonstrează toate astea faptul că Maria Magdalena ar fi Sfântul Graal.
― Aha! exclamă Teabing din nou. Aici e buba!
Se duse încă o dată la teancul de cărţi, luă dintre ele o diagramă de mari dimensiuni şi o întinse pe masă. Era un complicat arbore genealogic.
― Puţini oameni îşi dau seama că, pe lângă faptul că era mâna dreaptă a lui Iisus, Magdalena era deja, prin ea însăşi, o femeie puternică.
Sophie observă că deasupra diagramei stătea scris numele familiei:

"TRIBUL LUI VENIAMIN".

― Maria Magdalena e aici, spuse Teabing, punând vârful creionului aproape de vârful arborelui.
― Magdalena era din neamul lui Veniamin?
― Exact. Şi prin vene îi curgea sânge regal.
― Dar eu crezusem că Magdalena era săracă.
Sir Leigh clătină din cap:
― S-a spus despre ea că era o târfă pentru a şterge orice urmă a descendenţei sale nobile.
Sophie privi din nou spre Langdon, ca pentru o confirmare, şi profesorul încuviinţă.
― Dar ce-i păsa Bisericii din acele vremuri dacă Maria Magdalena avea sânge regal sau nu?
Britanicul surâse:
― Draga mea copilă, nu atât sângele regal al Mariei Magdalena era îngrijorător pentru oamenii Bisericii, cât mai degrabă uniunea ei cu Iisus, care de asemenea avea o origine nobilă. După cum ştii, în Evanghelia după Matei ni se spune că Iisus provenea din neamul lui David, fiind un urmaş al regelui Solomon, Regele Iudeilor. Prin căsătoria Sa cu o femeie din neamul lui Veniamin, se uneau două neamuri, creând posibilitatea apariţiei unor pretenţii legitime la tron şi la restauraţia dinastiei regale aşa cum fusese ea în vremea lui Solomon.
Parcă lucrurile începeau să se lege cumva.
Teabing părea şi mai entuziasmat acum:
― Legenda Sfântului Graal este o legendă a sângelui regesc. Când aminteşte despre potirul în care a fost cules sângele lui Hristos, se referă, de fapt, la Maria Magdalena ― pântecele care a purtat descendenţa regală a lui Iisus.
Cuvintele păreau că dau ocol întregii încăperi, înainte de a fi înregistrate de creierul lui Sophie. "Maria Magdalena a purtat descendenţa regală a lui Iisus Hristos?"
― Dar cum a putut El să aibă o descendenţa regală? Decât poate dacă...
Dar se întrerupse şi îi aruncă o privire lui Langdon:
― ... Dacă ei doi au avut un copil, sfârşi profesorul în locul ei.
Sophie rămase înmărmurită.
― Iată, strigă Teabing, cea mai mare mistificare din istoria omenirii! Nu numai că Iisus a fost căsătorit, dar a avut şi un copil! Draga mea, Maria Magdalena a fost Potirul cel Sfânt. Ea a fost cea care a purtat descendenţa regală a lui Iisus Hristos ― viţa din care s-a născut rodul sacru!
Simţind cum i se face pielea ca de găină, Sophie bâigui:
― Dar cum a putut fi ţinut ascuns un astfel de secret, atâţia ani?
― Ascuns?! exclamă Teabing. Dar nu a fost deloc ascuns! Neamul de sânge regesc al lui Iisus este sursa celei mai vii legende din istoria omenirii, cea a Sfântului Graal. Povestea Mariei Magdalena a fost strigată în cele patru zări secole de-a rândul, prin cele mai diverse aluzii şi metafore. Istoria ei e prezentă în orice colţişor pe care-l vezi când deschizi ochii!
― Dar documentele Sangreal? Ele conţin dovezi care demonstrează că Iisus a avut urmaşi de sânge regesc?
― Într-adevăr.
― Deci întreaga legendă a Sfântului Graal se referă, de fapt, la sângele regal?
― Exact. Cuvântul Sangreal provine din San Greal, adică Sfântul Graal. Dar la originea sa, termenul era rostit altfel.
Teabing scrise ceva pe o bucată de hârtie şi i-o întinse: "sang real" Brusc, Sophie înţelese semnificaţia celor scrise.
Sang Real însemna "Sânge regal".

59

Recepţionerul din holul sediului central al Opus Dei de pe Lexington Avenue din New York recunoscu surprins vocea episcopului Aringarosa la telefon:
― Bună seara, domnule.
― Am primit ceva mesaje? întrebă episcopul, pe un ton neobişnuit de îngrijorat.
― Da, domnule. Îmi pare foarte bine că aţi sunat, fiindcă nu v-am putut contacta în apartamentul dumneavoastră. Aţi primit un mesaj urgent, cu aproape o jumătate de oră în urmă.
Aringarosa părea că răsuflă uşurat:
― Da? Cel care a telefonat şi-a spus şi numele?
― Nu, domnule, doar un număr de telefon.
Operatorul i-l dictă.
― Cu prefixul treizeci şi trei? Este prefixul Franţei, nu-i aşa?
― Da, domnule, şi numărul este din Paris. Apelantul mi-a spus că este absolut necesar să-l contactaţi imediat.
― Vă mulţumesc. Aşteptam telefonul acesta.
Şi Aringarosa închise brusc. Recepţionerul puse receptorul în furcă, întrebându-se de ce legătura fusese atât de proastă. Programul zilnic al episcopului sugera că acesta se afla în New York la sfârşit de săptămână, însă lui i se păruse că aceasta îi vorbeşte de la celălalt capăt al lumii. Omul ridică din umeri, fără să-şi mai pună şi alte întrebări. La urma urmei, episcopul Aringarosa se comportase foarte ciudat în ultimele luni.

"Celularul meu probabil că nu a avut semnal", îşi spuse Aringarosa în vreme ce Fiatul negru se apropia de ieşirea de pe autostrada spre aeroportul de curse charter Ciampino, de lângă Roma. "Învăţătorul a încercat să ia legătura cu mine." Deşi era îngrijorat fiindcă ratase apelul, se simţea încurajat de faptul că Învăţătorul fusese suficient de încrezător pentru a-l suna chiar la sediul Opus Dei.
"În Paris lucrurile trebuie să fi decurs conform planului." Formând numărul pe care i-l dăduse recepţionerul, era entuziasmat la gândul că în curând se va afla şi el în Paris. "Voi ateriza înainte de ivirea zorilor." La aeroport îl aştepta un turboreactor închiriat pentru a-l duce în Franţa. Avioanele de linie nu constituiau o opţiune de luat în considerare la această oră, mai cu seamă având în vedere conţinutul servietei sale.
La celălalt capăt al liniei un telefon începu să sune.
O voce de femeie îi răspunse:
― Direction Centrale Police Judiciaire.
Aringarosa ezită o clipă. Nu se aşteptase la aşa ceva:
― Ăăă, da... Mi s-a cerut să sun la acest număr.
― Qui êtes-vous? întreba femeia. Cum vă numiţi?
Episcopul nu ştia dacă e cazul să-şi spună numele. "Poliţia Judiciară Franceză?!"
― Numele dumneavoastră, monsieur!
― Episcop Manuel Aringarosa.
― Un moment.
Se auzi un clic şi, după o lungă aşteptare, o voce de bărbat îi vorbi pe un ton aspru şi îngrijorat:
― Îmi pare bine că în sfârşit am dat de dumneavoastră. Noi doi avem multe de discutat.

60

Sangreal... Sang Real... San Greal... Sânge regal... Sfântul Graal.
Totul părea să se întrepătrundă.
"Sfântul Graal este Maria Magdalena... mama urmaşilor de sânge regal ai lui Iisus Hristos." Sophie se simţi pradă unui nou val de confuzie şi, tăcută, continuă să-l privească nedumerită pe Robert Langdon. Cu cât mai multe piese aşezau el şi Teabing pe masă în faţa ei, cu atât mai imprevizibil devenea întregul joc de puzzle.
― După cum vezi, draga mea, spuse sir Leigh şchiopătând uşor spre un raft cu cărţi, Leonardo nu a fost singurul care a încercat să spună lumii adevărul cu privire la Sfântul Graal. Despre spiţa de sânge regal ai lui Iisus au scris foarte detaliat nenumăraţi istorici.
Şi Teabing îi arătă cu o mişcare largă a mâinii un şir de câteva zeci de cărţi.
Sophie îşi înclină capul pe un umăr şi citi titlurile:

Revelaţia templierilor. Tainicii păstrători ai adevăratei identităţi a lui Hristos
Femeia cu vasul de alabastru. Maria Magdalena şi Sfântul Graal
Zeiţa din evanghelii. În căutarea sacrului feminin

― Iată, probabil, cea mai cunoscută lucrare, adaugă Teabing luând de pe raft un volum hărtănit şi întinzându-i-l.
Pe copertă scria:

sânge sfânt, sfânt graal. Un best-seller internaţional.

Sophie ridică ochii spre cei doi bărbaţi:
― Un best-seller internaţional? Eu n-am auzit niciodată despre cartea asta.
― Erai prea mică în anii optzeci, atunci când a apărut, însă a agitat puţin spiritele la vremea aceea. După părerea mea, autorii au tras unele concluzii cam pripite în analiza lor, dar premisa fundamentală de la care au pornit este reală şi, spre lauda lor, au adus, în fine, ideea spiţei regale a lui Hristos în atenţia opiniei publice.
― Dar care a fost reacţia Bisericii?
― Una de furie, fireşte ― ceea ce era, de altfel, şi de aşteptat. La urma urmei, este vorba despre un secret pe care Vaticanul a încercat să-l îngroape încă din secolul al IV-lea. În parte, acesta a fost şi scopul cruciadelor. Culegerea şi distrugerea informaţiilor. Maria Magdalena constituia, pentru Biserica acelor începuturi, o adevărată ameninţare cu distrugerea. Pe lângă faptul că era femeia căreia Iisus îi încredinţase sarcina de a întemeia Biserica Sa, Magdalena constituia totodată dovada fizică a faptului că nou-proclamata divinitate avusese urmaşi muritori. Pentru a se apăra, oamenii Bisericii i-au promovat imaginea de femeie uşoară şi au distrus dovezile mariajului ei cu Iisus, invalidând astfel orice potenţialele afirmaţii cu privire la eventualii urmaşi ai lui Hristos şi la caracterul Lui muritor.
Sophie se uită din nou la Langdon aşteptând ca acesta să-i confirme, şi profesorul înclina din cap:
― Dovezile istorice în sprijinul acestor afirmaţii sunt considerabile.
― Recunosc, reluă Teabing, că implicaţiile sunt cutremurătoare, dar trebuie să înţelegi cât de puternice au fost motivaţiile clerului pentru o asemenea mistificare. Biserica nu ar fi putut supravieţui dacă informaţiile despre urmaşii lui Hristos ar fi devenit publice. Vestea că Iisus a avut un copil ar fi aruncat în aer ideea esenţială a divinităţii Sale şi, o dată cu ea, însăşi Biserica Creştină, care se auto-proclamase unicul mijlocitor între om şi Dumnezeu, unica poartă de intrare în Împărăţia Cerului.
― Roza cu cinci petale, îl întrerupse Sophie, arătând spre cotorul uneia dintre cărţile lui Teabing.
"Acelaşi desen cu cel incrustat pe caseta din lemn de trandafir."
Sir Leigh aruncă o privire spre Langdon şi zâmbi:
― Are ochi buni, domnişoara!
Apoi reveni spre Sophie şi începu să-i explice:
― Acesta este simbolul folosit de LE PRIEURÉ de Sion pentru Sfântul Graal. Pentru Maria Magdalena. Fiindcă numele ei fusese interzis de Biserică, Magdalena a devenit cunoscută sub numeroase pseudonime secrete ― printre ele, Potirul, Sfântul Graal şi Roza. Acesta din urmă aminteşte de pentagrama zeiţei Venus şi de Roza Vânturilor, călăuzitoarea navigatorilor. Apropo, cuvântul rose este identic în franceză, engleză, germană şi în multe alte limbi.
― "Rose", mai adăugă Langdon, este, totodată, anagrama numelui Eros, zeul grec al iubirii carnale.
Sophie se uită surprinsă spre Langdon, dar Teabing continuă:
― Roza a fost dintotdeauna un simbol esenţial al sexualităţii feminine, în cadrul cultelor primitive ale divinităţii feminine, cele cinci petale reprezentau etapele principale ale vieţii unei femei ― naşterea, apariţia menstruaţiei, maternitatea, menopauza şi moartea. În epoca modernă, relaţia dintre trandafirul înflorit şi feminitate au un caracter mai pregnant vizual. Poate că specialistul în simbolistică îţi va explica mai bine, adăugă sir Leigh uitându-se cu subînţeles spre Langdon.
Robert ezită... cam prea mult.
― Oh, Doamne! exclamă Teabing. Voi, americanii, sunteţi atât de pudici! Ceea ce se jenează el să-ţi spună, Sophie, este că trandafirul înflorit seamănă cu organele genitale feminine ― caliciul prin care întreaga omenire a prins viaţă. Şi dacă ai văzut vreodată o pictură de Georgia O'Keeffe, ştii exact la ce mă refer.
― Ceea ce trebuie să reţii, interveni Langdon arătând spre raftul plin de cărţi, este faptul că toate aceste volume confirmă aceeaşi premisă istorică.
― Şi anume că Iisus a fost tată! replică Sophie încă nesigură.
― Exact. Şi că Maria Magdalena a fost cea care i-a purtat în pântece copilul. Le Prieuré de Sion o venerează şi astăzi ca Zeiţă, Sfânt Graal, Roză şi Mamă Divină.
Din nou îi reveni în minte ritualul pe care îl surprinsese în subsolul cabanei.
― Confreria susţine că Maria Magdalena era însărcinată atunci când Iisus a fost răstignit. Şi, pentru a-şi proteja copilul încă nenăscut, nu a avut altă soluţie decât să fugă din Ţara Sfântă. Cu ajutorul lui Iosif din Arimatea, unchiul lui Iisus, Maria Magdalena a călătorit în secret până pe teritoriul actual al Franţei, pe atunci Galia, unde a găsit adăpost în sânul comunităţii evreieşti. Acolo a dat naştere unei fiice, căreia i-a pus numele Sarah.
― Se ştie şi numele copilului? întrebă Sophie, cuprinsă de îndoială.
― Ba chiar mai mult decât atât! Viaţa Magdalenei şi cea a micuţei Sarah au fost scrupulos consemnate în scris de protectorii lor evrei. Nu uita că fetiţa era urmaşa regilor David şi Solomon! Din acest motiv, evreii din Franţa considerau că Maria Magdalena era de sânge regal, sacru, fiind, totodată, precursoarea unei dinastii. Numeroşi învăţaţi ai acelor timpuri au păstrat mărturii scrise ale vieţii pe care a dus-o Maria Magdalena în Galia, incluzând aici naşterea micuţei Sarah şi arborele genealogic al familiei.
Sophie făcu ochii mari:
― Există şi un arbore genealogic al lui Iisus Hristos?
― Bineînţeles! Şi constituie ― se pare ― fundamentul documentelor Sangreal. Genealogia completă a primilor descendenţi ai lui Hristos.
― Dar la ce bun o asemenea genealogie? Nu constituie o dovadă. Nici un istoric nu-i poate confirma autenticitatea.
Teabing chicoti uşor:
― După cum nu pot confirma nici autenticitatea Bibliei!
― Adică?
― Adică istoria este scrisă totdeauna de cei mai puternici. Atunci când se ciocnesc două culturi, cea care pierde este, în cele din urmă, distrusă, iar cea care câştigă scrie cărţile de istorie ― cărţi care îi glorifică propria cauză şi o discreditează pe cea a învinşilor. După cum observa odată Napoleon: "Ce e istoria altceva decât o poveste convenabil ticluită?" Prin însăşi natura ei, istoria e totdeauna o relatare subiectivă.
La acest aspect, Sophie nu se gândise.
― Documentele Sangreal nu fac altceva decât să relateze cealaltă versiune a istoriei lui Iisus. În final, pe care dintre ele o accepţi devine o problemă de credinţă şi de alegere personală, dar cel puţin putem fi mulţumiţi că informaţia a supravieţuit. În documentele Sangreal se afla zeci de mii de pagini pline de date. Martorii oculari afirmă că toată această comoară era transportată în patru cufere uriaşe. Printre ele se crede că se află Documentele Puriste ― mii de file originale, datând din epoca pre-constantiniană, scrise de primii adepţi ai lui Iisus, care-l venerau ca pe un Învăţător şi un profet în întregime uman, om în carne şi oase. Tot aici se zvoneşte că s-ar găsi şi legendarul Document "Q" ― un manuscris în a cărui existenţă până şi Vaticanul crede. Se pare că acesta ar fi o culegere de învăţături ale lui Iisus, probabil scrise chiar de mâna Lui.
― Scrieri ale lui Iisus Hristos?!
― Exact, replică Teabing. De ce n-ar fi păstrat El însuşi o cronică a faptelor sale? Mulţi oameni procedau astfel în acele vremuri. Un alt document exploziv despre care se crede că s-ar afla într-unul din acele patru cufere este manuscrisul numit Jurnalele Magdalenei ― o relatare personală a Mariei Magdalena cu privire la relaţia sa cu Iisus, la răstignirea Lui şi la perioada pe care a petrecut-o în Franţa.
Sophie rămase tăcută pentru un moment, apoi întrebă:
― Şi aceste patru cufere cu documente erau, de fapt, comoara găsită de Cavalerii Templieri sub Templul lui Solomon?
― Da. Acestea au fost documentele care au conferit Templierilor puterea lor excepţională... documentele care au constituit obiectul neîncetatelor căutări ale Graalului în decursul istoriei.
― Dar spuneai că Sfântul Graal este Maria Magdalena. Dacă documentele sunt adevărata ţintă a cercetărilor, de ce se vorbeşte despre căutarea Graalului?
― Fiindcă în locul în care este ascuns Sfântul Graal se află şi un sarcofag.
Afară, o pală de vânt răscoli frunzele copacilor.
Vocea lui Teabing era mai joasă, mai potolită acum:
― Căutarea Sfântului Graal nu reprezintă altceva decât năzuinţa de a îngenunchea în faţa rămăşiţelor pământeşti ale Mariei Magdalena, de a te ruga la picioarele celei proscrise, ale sacrului feminin pierdut.
― Adică ascunzătoarea Sfântului Graal este de fapt un... mormânt?
Ochii căprui ai lui Teabing se umeziră:
― Într-adevăr. Un mormânt în care odihneşte trupul Mariei Magdalena, alături de documentele ce relatează adevărata poveste a vieţii ei. În esenţa sa, căutarea Graalului a fost dintotdeauna o căutare a Magdalenei ― regina defăimată, îngropată împreună cu mărturiile ce atestă dreptul la putere al urmaşilor ei.
Sophie aşteptă un moment ca Teabing să-şi vină în fire. Erau încă multe lucruri despre bunicul ei pe care nu le înţelegea:
― În toţi aceşti ani, întrebă ea în cele din urmă, membrii Stăreţiei şi-au asumat sarcina de a apăra documentele Sangreal şi mormântul Mariei Magdalena?
― Da, însă confreria mai are şi o altă îndatorire ― aceea de a proteja însăşi spiţa lui Iisus. Urmaşii lui Hristos s-au aflat întotdeauna în pericol. Biserica primelor secole creştine s-a temut că, dacă spiţa se perpetuează, secretul lui Iisus şi al Magdalenei va ieşi la un moment dat la iveală, punând sub semnul întrebării doctrina fundamentală a catolicismului ― aceea a unui Mesia divin, care păstra distanţa faţă de femei şi de iubirea sexuală. Cu toate acestea, urmaşii lui Hristos au supravieţuit la adăpost în Franţa, până în secolul al V-lea când, printr-o mişcare îndrăzneaţă, s-au unit cu familia regală franceză şi au dat naştere dinastiei merovingiene.
Cuvintele o luară prin surprindere pe Sophie. Toţi elevii din Franţa ― şi nu numai ― auziseră despre aceasta dinastie.
― Parisul a fost fondat de merovingieni!
― Da. Acesta este unul dintre motivele pentru care legenda Graalului este atât de vie aici, în Franţa. Multe aşa-zise expediţii de căutare a Graalului iniţiate de Vatican erau, de fapt, misiuni sub acoperire ce urmăreau anihilarea membrilor acestei dinastii. Ai auzit de regele Dagobert?
Sophie îşi amintea vag numele dintr-o lecţie de istorie:
― Dagobert a fost un rege merovingian, nu-i aşa? Înjunghiat în ochi în timp ce dormea.
― Exact! Asasinat de Vatican în înţelegere cu Pepin d'Heristal. La sfârşitul secolului al VII-lea. O dată cu uciderea lui Dagobert, dinastia merovingiană aproape că s-a stins. Din fericire, fiul lui Dagobert, Sigisbert, a izbutit să scape neştiut de nimeni şi astfel familia a supravieţuit. Unul dintre urmaşii săi a fost Godefroi de Bouillon, cel care a fondat Le Prieuré de Sion.
― Acelaşi om, interveni Langdon, care le-a cerut templierilor să dezgroape documentele Sangreal de sub Templul lui Solomon, obţinând astfel dovada legaturilor de sânge dintre merovingieni şi Iisus Hristos.
Teabing încuviinţă, suspinând adânc:
― Astăzi, Le Prieuré de Sion are o misiune extrem de importantă ― de fapt, trei misiuni într-una singură: trebuie să protejeze documentele Sangreal, să apere mormântul Mariei Magdalena, şi, desigur, trebuie să ocrotească spiţa regală a lui Iisus ― pe cei câţiva membri ai dinastiei merovingiene care au supravieţuit până în zilele noastre.
Cuvintele britanicului plutiră parcă o clipă în aerul spaţioasei încăperi şi Sophie resimţi o stranie vibraţie, de parcă în străfundul fiinţei sale rezona un adevăr ascuns. "Urmaşii lui Iisus care au supravieţuit până azi." Din nou vocea bunicului părea că-i şopteşte în ureche: "Prinţesa, trebuie să-ţi spun adevărul despre familia ta."
Un fior de gheaţă îi străbătu tot trupul.
"Sânge regal!"
Nu, nu era posibil!
"Prinţesa Sophie!"
― Sir Leigh?
Vocea majordomului răsună în interfonul montat pe perete şi Sophie tresări, surprinsă.
― Puteţi veni până în bucătărie o clipă?
Teabing se încruntă şi, apropiindu-se de interfon, apăsă butonul:
― Rémy, după cum bine ştii, sunt împreună cu oaspeţii mei. Dacă vom avea nevoie de ceva din bucătărie în noaptea aceasta, ne vom servi singuri. Mulţumesc şi noapte bună!
― Numai un cuvânt înainte de a mă retrage, sir! Dacă nu vă supăraţi!
Sir Leigh bombăni şi apăsă din nou pe buton:
― Spune repede, Rémy!
― Este o problemă a casei, sir, nu trebuie să-i deranjăm pe oaspeţi cu ea.
― Şi nu poate aştepta până dimineaţă? izbucni Teabing enervat.
― Nu, sir! Nu vă voi răpi decât un minuţel.
Britanicul îşi dădu ochii peste cap şi se întoarse spre Langdon şi Sophie:
― Câteodată mă întreb, de fapt, cine serveşte pe cine!
Apoi, apăsând pe buton încă o dată:
― Vin imediat, Rémy! Să-ţi aduc ceva când vin?
― Doar eliberarea de sub oprimare, sir.
― Rémy, îţi dai seama, sper, că biftecul tău au poivre este unicul motiv pentru care încă mai lucrezi pentru mine.
― Asta-mi tot spuneţi dumneavoastră, sir! Asta-mi tot spuneţi!

61

"Prinţesa Sophie!"
Parcă sunetul protezelor metalice ale lui Teabing care se îndepărta spre bucătărie trecea direct prin ea. Amorţită, se întoarse spre Langdon şi-l privi drept în faţă. Profesorul clătină deja din cap, de parcă i-ar fi citit gândurile:
― Nu, Sophie! îi şopti el. Acelaşi gând mi-a trecut şi mie prin minte când mi-am dat seama că bunicul tău a fost membru al Stăreţiei şi când mi-ai spus că voia să-ţi dezvăluie un secret despre familia ta. Dar e imposibil. Langdon făcu o pauză: Saunière nu este un nume merovingian.
Sophie nu ştia dacă ar trebui să se simtă dezamăgită sau uşurată. Ceva mai devreme, Langdon o întrebase în treacăt despre numele de fată al mamei ei: Chauvel. Acum înţelegea care fusese rostul întrebării lui.
― Dar Chauvel? insistă ea.
Din nou Langdon făcu semn că nu.
― Îmi pare rău! Ştiu că astfel multe dintre întrebările tale şi-ar fi găsit răspunsul. Dar numai două ramuri ale dinastiei merovingiene mai există astăzi. Numele de familie sunt Plantard şi Saint-Clair. Ambele familii trăiesc în mare secret, probabil protejate de Stăreţie.
Sophie repetă în gând cele două nume şi, la rândul ei, clătină din cap. Nu exista nimeni în familia ei care să se numească Plantard ori Saint-Clair. O resemnare obosită începea să pună stăpânire pe ea. Nu făcuse nici un progres în a înţelege ce anume intenţionase bunicul ei să-i dezvăluie. Aproape că-şi dorea ca Jacques Saunière să nu fi pomenit despre familia ei; deschisese astfel nişte răni vechi, care erau însă la fel de dureroase azi, ca şi în trecut. "Sunt morţi, Sophie. Nu se mai întorc." Îşi aminti cum mama ei obişnuia să-i cânte seara, cum o ridica tatăl ei pe umeri, iar bunica şi frăţiorul mai mic surâdeau şi o priveau cu ochii lor verzi strălucitori. Tot ce-i mai rămăsese era bunicul.
"Iar acum nici el nu mai e. Sunt singură."
Tăcută, se întoarse şi se apropie din nou de Cina cea de taină, uitându-se cu atenţie la părul lung, roşcat, al Magdalenei şi la ochii ei senini. Era ceva în expresia ei... ceva care amintea de pierderea cuiva drag. Sophie aproape că simţea tristeţea aceea.
― Robert? şopti ea încet.
Profesorul se apropie:
― Leigh a spus că povestea Graalului e pretutindeni în jurul nostru, şi totuşi eu de-abia în seara asta am auzit-o.
Langdon păru că ar fi vrut să-i cuprindă umerii şi s-o liniştească, dar se abţinu:
― Ai mat auzit povestea şi înainte, Sophie! Toată lumea a auzit-o. Numai că nu ne dăm seama ce e cu adevărat.
― Nu înţeleg.
― Istoria Graalului este pretutindeni, numai că e ascunsă. Când Biserica a interzis orice referire la Maria Magdalena, povestea ei a trebuit să fie transmisă mai departe prin mijloace mai discrete... prin metafore şi prin simboluri.
― Desigur. Prin artă, adică!
Langdon arătă spre Cina cea de taină:
― Un exemplu perfect. Unele dintre cele mai cunoscute opere de artă, literatură sau muzică redau în secret povestea Mariei Magdalena şi a lui Iisus.
Şi profesorul îi povesti pe scurt despre operele lui da Vinci, Botticelli, Poussin, Bernini, Mozart şi Victor Hugo ― lucrări care aminteau despre năzuinţa de a reînvia sacrul feminin. Legende străvechi, precum cea a lui sir Gawain şi a Cavalerului Verde, legenda regelui Arthur, ba chiar povestea Frumoasa-din-Pădurea-Adormită erau, de fapt, alegorii ale Graalului. Romanul Cocoşatul de la Notre-Dame al lui Hugo şi opera Flautul fermecat a lui Mozart erau pline de simboluri masonice şi aluzii referitoare la Graal.
― O dată ce ţi s-au deschis ochii spre adevărata semnificaţie a Sfântului Graal, adăugă Langdon, începi s-o vezi peste tot: în pictură, în muzică, în cărţi, ba chiar şi în desene animate şi în unele filme artistice.
Apoi, arătându-i ceasul său cu Mickey Mouse, îi spuse că Walt Disney îşi făcuse în viaţă un crez din a duce mai departe istoria Graalului. Mulţi îl consideraseră "un da Vinci al epocii moderne". La fel ca ilustrul său predecesor, Disney fusese un vizionar, un om cu mult înaintea timpului său, un artist extrem de talentat, membru ale unor societăţi secrete şi, mai cu seamă, iubise enigmele, farsele şi dublele înţelesuri. Ca şi Leonardo, Disney inserase în arta sa simboluri şi mesaje ascunse. Pentru un ochi antrenat, primele filme realizate de Disney constituiau o avalanşă de aluzii şi de metafore.
Majoritatea mesajelor ascunse de Walt Disney în desenele sale se refereau la religie, la miturile păgâne şi la femininul subjugat. Nu fusese o pură întâmplare că acest cineast alesese să transpună pe ecran poveşti ca Albă-ca-Zăpada, Cenuşăreasa şi Frumoasa-din-Pădurea-Adormită ― toate amintind de încarcerarea sacrului feminin. Nimeni nu avea nevoie de cunoştinţe profunde de simbolistică pentru a înţelege că Albă-ca-Zăpada ― o prinţesă care aproape că se stinge după ce gustă dintr-un măr otrăvit ― nu e altceva decât o aluzie clară la căderea Evei în Grădina Raiului. Şi cine se putea îndoi că prinţesa Aurora din povestea Frumoasei-din-Pădurea-Adormită ― "alintată" Rose şi ascunsă adânc în hăţişul unei păduri pentru a o feri de atingerea răului ― era de fapt povestea Graalului spusă pe înţelesul copiilor.
În ciuda imaginii sale serioase, compania Disney păstra încă un filon jucăuş şi angajaţii ei actuali se amuzau adesea ascunzând simboluri secrete în diverse producţii. Langdon n-avea să uite niciodată când unul dintre studenţii săi adusese un dvd cu filmul de animaţie The Lion King şi oprise la un moment dat derularea pentru a le arăta un cadru în care cuvântul sex era clar vizibil, format din particule de praf deasupra leuşorului Simba. Deşi bănuia că isprava era mai degrabă o farsă a unui desenator decât vreo aluzie conştientă la sexualitatea umană, Langdon învăţase cu acea ocazie să nu subestimeze niciodată tendinţa companiei Disney spre simbolismul ascuns. Mica-Sirenă, de pildă, era o îmbinare de simboluri care aminteau de divinitatea feminină, atât de sugestive, încât în nici un caz nu puteau fi rezultatul unei pure coincidenţe.
Când văzuse pentru prima dată Mica-Sirenă, lui Langdon i se tăiase respiraţia atunci când observase că tabloul ce decora căminul subacvatic al sirenei Ariel era nici mai mult nici mai puţin decât Magdalena penitentă, un celebru omagiu adus Mariei Magdalena de pictorul francez Georges de la Tour în secolul al XVII-lea ― decor cât se poate de potrivit, dacă ţinem seama că filmul se dovedise a fi un colaj de nouăzeci de minute plin de referinţe simbolice la sanctitatea pierdută a zeiţei Isis, la Eva şi, în mod repetat, la Maria Magdalena. Numele sirenei, Ariel, amintea de asemenea de sacrul feminin şi, în Cartea lui Isaia, era sinonim cu "Sfânta Cetate asediată". Desigur, nici părul lung şi roşcat al sirenei nu era doar o simplă coincidenţă.
Dincolo de uşa biroului se auzi din nou zgomotul cârjelor lui Teabing; de această dată acesta se apropia cu paşi repezi. Când britanicul intră în încăpere, pe chipul lui era aşternută o expresie rigidă:
― Ai face bine să-mi dai o explicaţie, Robert, spuse el pe un ton rece şi sec. Nu se poate spune că ai fost tocmai sincer cu mine!

62

― Sunt victima unei înscenări, Leigh! spuse Langdon încercând să-şi pastreze calmul. Doar mă cunoşti! N-aş fi în stare să ucid pe cineva.
Vocea lui Teabing era la fel de rece când i se adresă din nou:
― Robert, ai apărut la televiziune, pentru numele lui Dumnezeu! Ştiai că eşti căutat de poliţie?
― Da.
― În acest caz, ai abuzat de încrederea mea. Nu-mi vine să cred că mi-ai periclitat situaţia venind aici şi cerându-mi să perorez despre Graal, astfel ca tu să te poţi ascunde în casa mea!
― N-am omorât pe nimeni!
― Jacques Saunière e mort şi poliţia spune că tu l-ai ucis. Brusc chipul i se întristă: Aşa un iubitor al artelor...
― Sir?
Majordomul intrase în încăpere şi se oprise în prag, cu braţele încrucişate la piept.
― Să-i dau afară?
― Lasă-mă pe mine!
Teabing şchiopătă până în celălalt capăt al biroului, deschise uşile duble de sticlă ce dădeau spre peluză şi făcu semn spre spaţiul verde de afară:
― Vă rog să vă urcaţi în maşină şi să plecaţi.
Sophie nu se clinti:
― Avem informaţii despre la clef de voûte. Cheia de boltă a Stăreţiei.
Teabing se holbă la ea preţ de câteva secunde şi apoi se strâmbă:
― O încercare disperată! Robert ştie cât de mult am căutat-o.
― Nu e o minciună, Leigh, interveni Langdon. De aceea am venit la tine. Ca să vorbim despre cheia de boltă.
Majordomul făcu un pas spre ei:
― Plecaţi imediat sau chem poliţia.
― Leigh, insistă profesorul, ştim unde e ascunsă!
Teabing păru că se înmoaie puţin.
Rémy se apropie însă cu paşi hotărâţi:
― Plecaţi imediat! Sau vă voi da...
― Rémy! izbucni sir Leigh. Scuză-ne pentru un moment!
Majordomul rămase cu gura căscată:
― Sir? Trebuie să mă opun! Oamenii aceştia sunt...
― Mă ocup eu, replică Teabing şi-i făcu semn să iasă din încăpere.
După o clipă de tăcere înmărmurită, Rémy se retrase ca un câine care tocmai a fost certat de stăpân.
Rezemat de pervazul ferestrei deschise, britanicul se întoarse spre oaspeţii săi, cu aceeaşi expresie rigidă pe chip:
― Să vă aud povestea. Ce ştiţi despre cheia de boltă?

În tufărişul des de sub fereastra lui Teabing, Silas strânse bine pistolul în mână şi aruncă o privire prin uşile de sticlă. Cu câteva clipe în urmă, înconjurase clădirea şi-l văzuse pe Langdon vorbind cu femeia în birou. Înainte de a reuşi să intre însă, apăruse un individ cu cârje, care ţipase la Langdon, deschisese uşile de sticlă şi le ceruse celor doi să plece. "Apoi femeia spusese ceva despre cheia de boltă şi totul se schimbase." Strigătele deveniseră şoapte. Atmosfera se calmase. Şi uşile de sticlă fuseseră imediat închise.
Acum, ascuns în întuneric, Silas privi înăuntru pe furiş. "Cheia de boltă e undeva în casă." Era sigur de asta.
Fără a ieşi din umbra tufişurilor, se apropie mai mult de uşă şi încercă să audă ce se discuta înăuntru. Le va da cinci minute. Dacă nu vor menţiona între timp unde se află cheia de boltă, va intra peste ei şi-i va obliga să vorbească.

În birou, Teabing făcuse ochii mari şi se bâlbâia surprins la culme:
― Mare Maestru? Jacques Saunière?!
Sophie încuviinţă, conştientă de şocul prin care trecea britanicul:
― Dar n-ai de unde să ştii tu una ca asta!
― Jacques Saunière era bunicul meu.
Teabing se împletici, sprijinindu-se în cârje, şi privi repede spre Langdon, care confirmă spusele lui Sophie.
― Miss Neveu, am rămas fără grai. Dacă este adevărat, atunci îmi exprim regretul pentru pierderea dumneavoastră! Trebuie să recunoscând că, în cadrul cercetărilor mele, am alcătuit o listă cu oameni din Paris pe care îi bănuiam de implicare în activitatea Stăreţiei din Sion. Jacques Saunière se afla şi el pe această listă. Dar... Mare Maestru? Mi-e greu să-mi şi imaginez!
Teabing rămase tăcut o clipă, gânditor, şi apoi clătină din cap cu hotărâre:
― Dar tot nu se leagă. Chiar dacă Saunière ar fi fost cu adevărat Marele Maestru al Stăreţiei şi ar fi creat el însuşi cheia de boltă, sub nici un motiv nu ţi-ar fi spus dumitale unde o poţi găsi. Cheia de boltă dezvăluie calea către cea mai de preţ comoară a Stăreţiei. Nepoată sau nu, în nici un caz nu puteai primi o asemenea informaţie.
― Domnul Saunière era pe moarte atunci când i-a dezvăluit-o, interveni Langdon. Nu avea alte opţiuni.
― Dar nu avea nevoie de alte opţiuni! replică Teabing. Există trei seneşali care cunosc acelaşi secret. Atât de ingenios este sistemul lor. Într-o astfel de situaţie unul dintre ei devine Mare Maestru şi apoi aleg un alt seneşal căruia să-i împărtăşească secretul cheii de boltă.
― Bănuiesc că n-ai văzut întreaga emisiune de ştiri, spuse Sophie. Pe lângă bunicul meu, alte trei personalităţi pariziene au fost asasinate în seara aceasta. În acelaşi mod. Toate lăsând impresia că au fost interogate.
― Şi crezi că erau... bâigui Teabing?
― Seneşalii, încheie Langdon.
― Dar... cum? Nu este posibil ca un asasin să afle numele tuturor celor patru membri de vârf din Le Prieuré de Sion! Uită-te la mine! Eu studiez ordinul ăsta de zeci de ani şi n-am putut afla nici măcar numele unui singur membru al său! Mi se pare de neconceput ca toţi cei trei seneşali şi Marele Maestru să poată fi descoperiţi şi ucişi într-o singură zi.
― Mă îndoiesc că informaţiile au fost obţinute într-o singură zi, îi replică Sophie. Mai degrabă pare o acţiune tip décapiter bine pusă la punct. Este o tehnică pe care noi o folosim în lupta împotriva organizaţiilor mafiote. Dacă DCPJ vrea să intervină asupra unui astfel de grup, îl ţine în secret sub supraveghere şi ascultare luni de zile, îi identifică pionii principali şi apoi intră în acţiune şi-i prinde pe toţi în acelaşi moment. Decapitare. Lipsit de conducere, grupul nu se mai poate controla şi divulgă alte informaţii. Este posibil ca cineva să fi urmărit răbdător confreria şi apoi să fi atacat brusc, sperând că unul dintre cei patru va divulga locul unde este ascunsa cheia de boltă.
Teabing încă nu părea convins.
― Dar fraţii nu ar fi vorbit niciodată! Au jurat să păstreze tăcerea! Chiar şi în faţa morţii.
― Exact, confirmă Langdon. Cu alte cuvinte, dacă nici unul n-ar fi divulgat secretul şi dacă toţi ar fi fost ucişi...
Britanicul icni:
― Atunci locaţia cheii de boltă ar fi pierdută pentru totdeauna!
― Şi o dată cu ea, însăşi locaţia Sfântului Graal.
Teabing păru că se clatină sub greutatea cuvintelor rostite de Langdon. Apoi, de parcă ar fi fost prea istovit pentru a se mai putea ţine pe picioare, se prăbuşi în scaunul de-alături, cu privirile pierdute pe fereastră.
Sophie se apropie de el şi-i vorbi cu o voce joasă, blândă:
― Ţinând seama de situaţia dificilă a bunicului meu, este posibil ca, în disperare de cauză, să fi încercat să transmită secretul cuiva din afara Stăreţiei. Unei persoane în care ştia că poate avea încredere deplină. Unui membru al familiei.
― Dar cineva capabil de un asemenea atac... cineva care a putut descoperi atât de multe lucruri despre confrerie...
Se întrerupse şi pe chipul lui palid apăru expresia unei noi spaime:
― La mijloc nu poate fi decât o singură forţă. Tipul acesta de infiltrare nu poate veni decât din rândurile celui mai vechi duşman al Stăreţiei.
Langdon îl privi uimit:
― Biserica.
― Cine altcineva? Vaticanul caută de secole Graalul.
Sophie se uită la amândoi cu scepticism.
― Credeţi că Biserica l-a ucis pe bunicul meu?!
― N-ar fi pentru prima data în istorie când Biserica ar ucide pentru a se apăra. Documentele care însoţesc Graalul sunt explozive şi de secole întregi clerul caută să le distrugă.
Lui Langdon nu-i venea totuşi să creadă ipoteza lui Teabing, că Biserica ar fi în stare să omoare oameni de dragul obţinerii acestor documente. Îl cunoştea pe noul papă şi pe mulţi dintre cardinali şi ştia că toţi erau persoane profund spirituale, care n-ar fi acceptat niciodată asasinatul. "Indiferent care era miza."
Sophie părea că gândeşte la fel.
― Dar n-ar fi oare posibil ca membrii Stăreţiei să fi fost ucişi de cineva din afara Bisericii? Cineva care nu ştie ce este Graalul cu adevărat? Cupa din care a băut Iisus ar putea constitui, la urma urmei, o comoară de invidiat. Fără îndoială, au fost comise crime şi pentru mult mai puţin de atât!
― Din experienţa mea pot spune că oamenii sunt dispuşi să facă mult mai mult pentru a evita ceea ce le stârneşte frica decât pentru a obţine ceea ce-şi doresc. Simt disperare în acest atac asupra Stăreţiei.
― Leigh, interveni Langdon, argumentul tău e paradoxal. De ce ar ucide prelaţii catolici patru membri ai Stăreţiei, în încercarea de a găsi şi distruge nişte documente despre care cred că sunt doar nişte minciuni?
Teabing chicoti încet.
― Turnurile de fildeş de la Harvard te-au cam înmuiat, Robert! Da, clericii de la Roma nutresc o credinţă puternică, datorită căreia pot face faţă oricărei furtuni ― inclusiv unor documente care contrazic tot ce au ei mai scump în suflet. Dar ce te faci cu restul lumii? Cum rămâne cu cei care nu au credinţa lor? Cei care, văzând haosul şi violenţa care domnesc azi în lume, se întreabă unde-i Dumnezeu? Cei care aud despre scandalurile din Biserică şi se întreabă cine sunt oamenii ăştia care pretind că spun adevărul despre Hristos şi totuşi mint pentru a ascunde fărădelegile comise de propriii lor preoţi? Cum rămâne cu oamenii aceia, Robert, dacă apar dovezi ştiinţifice care demonstrează că povestea spusă de Biserică despre Iisus este incorectă şi că nu e, de fapt, altceva decât o poveste bine ticluită, cea mai mare minciună aruncată vreodată în faţa omenirii'?
Profesorul nu îi răspunse.
― Îţi spun eu ce s-ar întâmpla dacă documentele ar ieşi la iveală, reluă Teabing. Vaticanul s-ar vedea confruntat cu o criză fără precedent din cei două mii de ani de existenţă.
După o lungă tăcere, Sophie întrebă:
― Dar dacă Biserica este cea care a pus la cale aceste atacuri, de ce acţionează tocmai acum? După atâţia ani? Stăreţia păstrează ascunse documentele Sangreal şi deci nu constituie o ameninţare imediată pentru Biserică!
Teabing oftă adâncând şi se întoarse spre Langdon:
― Robert, presupun că tu cunoşti care este misiunea finală a Stăreţiei.
― O cunosc, răspunse el simţind un nod în gât atunci când realiză implicaţiile acesteia.
― Miss Neveu, reluă britanicul, Biserica şi confreria au încheiat cu mult timp în urmă o înţelegere tacită: Biserica nu atacă Stăreţia, Stăreţia păstrează ascunse documentele Sangreal. Dar confreria a nutrit dintotdeauna ideea de a dezvălui la un anume moment dat secretul. O dată cu apropierea de o anumită dată în istorie, Stăreţia plănuieşte să rupă tăcerea şi să-şi savureze triumful, făcând publice documentele Sangreal şi strigând în cele patru zări adevărul despre Iisus Hristos.
Sophie îl privi în tăcere câteva clipe, apoi se văzu şi ea nevoită să se aşeze pe un fotoliu.
― Şi crezi că data aceasta se apropie? Şi că Biserica ştie?
― E doar o speculaţie, însă, dacă ar fi aşa, Biserica ar avea o motivaţie puternică pentru a orchestra un atac menit să ducă la găsirea documentelor înainte de a fi prea târziu.
Langdon avea neplăcuta impresie că raţionamentul lui Teabing era corect.
― Crezi că Biserica a reuşit să obţină dovezi concrete ale respectivei date vizate de confrerie?
― De ce nu? Dacă a reuşit să descopere identităţile membrilor, atunci cu siguranţă a izbutit să le afle şi planurile. Şi chiar dacă nu cunoaşte data exactă, superstiţiile pot împinge clerul la acţiune.
― Superstiţiile?
― Din punctul de vedere al profeţiilor, ne aflăm în prezent într-o epoca de uriaşe transformări. Am intrat de curând într-un nou mileniu şi, o dată cu acest prag, s-a încheiat bimilenara Eră a Peştilor, peştele fiind, totodată, simbolul lui Iisus. Aşa cum ştiu toţi cei care studiază simbolistica, esenţa zodiei Peştilor susţine ca omului trebuie să i se spună ― de către o putere mai înaltă ― ce anume să facă, fiindcă el nu este capabil să gândească de unul singur. Prin urmare, Era Peştilor a fost o epocă a ferventelor sentimente religioase. Acum intrăm însă în Era Vărsătorului, al cărei ideal afirmă că omul va afla adevărul şi va deveni capabil să gândească singur. Transformarea ideologică este covârşitoare şi se petrece chiar în zilele noastre.
Langdon simţi un fior. Profeţiile astrologice nu-l interesaseră niciodată prea mult şi nu le acordase o credibilitate deosebită, dar ştia că în cadrul Bisericii erau oameni care credeau cu toată fiinţa în ele.
― Biserica numeşte această perioadă de tranziţie Ziua de Apoi.
Sophie îl privi cu scepticism:
― Adică sfârşitul lumii? Apocalipsă?
― Nu, îi răspunse Langdon. Asta e o greşeală frecvent întâlnită. Multe religii amintesc de Ziua de Apoi, dar sintagma nu se referă la sfârşitul lumii, ci la finele erei actuale, Era Peştilor, care a început o dată cu naşterea lui Iisus, a durat două mii de ani şi s-a încheiat o dată cu trecerea în noul mileniu. Acum, că am trecut în Era Vărsătorului, putem spune că Ziua de Apoi a venit.
― Mulţi istorici ai Graalului, adaugă Teabing, cred că ― dacă Stăreţia are de gând să dezvăluie adevărul ― acest moment al istoriei ar fi unul cât se poate de potrivit. Majoritatea specialiştilor ― şi eu mă număr printre ei ― au presupus că dezvăluirea va coincide cu trecerea în noul mileniu. Evident, ne-am înşelat. Dar calendarul actual nu coincide perfect cu semnele astrologice, aşa încât predicţiile se referă la o perioadă incertă. Dacă Biserica are informaţii despre o eventuală dată precisă, apropiată, sau dacă doar îşi face griji în temeiul profeţiilor astrologice ― nu ştiu. Şi nici nu mai contează. Ambele scenarii ar putea explica un eventual atac al Bisericii împotriva Stăreţiei din Sion. Şi, credeţi-mă ― adăugă Teabing încruntându-se ― dacă Vaticanul găseşte Graalul, îl va distruge imediat. Atât documentele, cât şi relicvele Mariei Magdalena. Şi atunci, dragii mei, toate dovezile vor fi pierdute; Biserica îşi va fi câştigat lupta de rescriere a istoriei pe care o poartă de milenii. Adevărata faţă a trecutului va fi ştearsă pentru totdeauna.
Cu mişcări încete, Sophie scoase cheia aurie din buzunar şi i-o întinse britanicului.
Teabing o luă şi o studie câteva clipe.
― Dumnezeule! Sigiliul Stareţiei! De unde ai cheia asta?
― Mi-a dat-o bunicul în seara asta, înainte de a muri!
― E cheia unei biserici?
Sophie trase adâncând aer în piept:
― Cheia aceasta permite accesul la cheia de boltă.
Capul lui Teabing zvâcni în sus şi pe chip i se aşternu o expresie de totală neîncredere:
― Imposibil! Ce biserică mi-a scăpat? Am căutat în toate bisericile din Franţa!
― Nu e într-o biserică, ci într-o bancă elveţiană.
Entuziasmul din ochii lui Teabing se evaporă:
― Cheia de boltă se află într-o bancă?
― Într-un seif, interveni Langdon.
― În seiful unei bănci?!
Britanicul clătină din cap energic:
― E imposibil! Cheia de boltă este ascunsă sub semnul Rozei.
― Exact. Era aşezată într-o caseta din lemn de trandafir pe capacul căreia e incrustată o roză cu cinci petale.
Ochii britanicului păreau gata să-i sară din cap:
― Adică ai văzut cheia de boltă?!!
Sophie încuviinţă:
― Am fost la bancă.
Teabing se apropie de ei, privindu-i ca trăsnit:
― Prieteni, trebuie să facem ceva! Cheia de boltă e în pericol! Avem datoria de a o proteja. Dacă mai există şi alte chei? Furate, poate, de la seneşalii asasinaţi? Dacă Biserica are acces la bancă, aşa cum aţi avut voi...
― Când vor ajunge ei, va fi prea târziu, replică Sophie, pentru că noi am luat cheia de boltă de acolo.
― Ce? ! Aţi scos-o din ascunzătoarea ei? !
― Nu-ţi face griji, îl linişti Langdon. Cheia de boltă se află într-un loc sigur.
― Extrem de sigur, sper!
― Păi, replică profesorul fără a-şi putea reţine zâmbetul, depinde de cât de des mături pe sub divan!

Vântul se înteţise şi, ghemuit lângă zidul castelului, Silas îşi strânse sutana pe lângă corp. Deşi nu putuse auzi decât fragmente disparate din discuţia celor dinăuntru, cuvintele "cheie de boltă" răzbătuseră de multe ori prin fereastra închisă.
"E înăuntru!"
Cuvintele Învăţătorului îi reveniră în minte: "Du-te la Château Villete. Ia cheia de boltă. Nu răni pe nimeni."
Acum, Langdon şi ceilalţi se retrăseseră bruscând într-o altă cameră, după ce stinseseră toate luminile din birou. Ca o panteră care-şi pândeşte prada, Silas se apropie de uşile de sticlă. Nu erau încuiate, aşa că le deschise, se strecura înăuntru şi le închise în urma sa. Dintr-o altă încăpere, se auzeau voci înăbuşite. Îşi scoase revolverul din buzunar, îi ridică piedica şi porni cu paşi uşori pe culoar.

63

Locotenentul Collet se oprise în capătul aleii de acces către reşedinţa lui Teabing şi privea clădirea masivă. "Izolată. Întunecată. Bună ascunzătoare." Cei şase agenţi ai săi se aşezară în dispozitiv, pe toată lungimea gardului. Aveau să înconjoare casa în numai câteva minute. Langdon nici nu ar fi putut alege un loc mai nimerit unui atac prin surprindere.
Se pregătea să-l sune pe Fache, când se auzi soneria telefonului său. Căpitanul nu se arătă nici pe departe atât de mulţumit pe cât crezuse Collet că va fi.
― De ce mie nu mi-a zis nimeni că avem veşti despre Langdon?
― Vorbeaţi la telefon şi...
― Unde eşti acum, locotenent Collet?
Îi dădu adresa şi continuă:
― Proprietatea aparţine unui cetăţean britanic, pe nume Teabing. Langdon a parcurs o distanţă considerabilă până aici şi vehiculul cu care a venit se află dincolo de poartă, nu sunt semne de pătrundere forţată; pesemne că îl cunoaşte pe proprietar.
― Sosesc imediat, îi spuse Fache. Nu faceţi nici o mişcare. Mă ocup personal de problema asta.
Collet rămase cu gura căscată:
― Dar, căpitane, veţi face douăzeci de minute până aici! Trebuie să acţionăm imediat! Îl am sub supraveghere. Suntem opt oameni în total. Patru dintre noi au carabine, iar restul, revolvere.
― Aşteptaţi-mă!
― Căpitane, dar dacă Langdon are un ostatic înăuntru? Dacă ne vede şi decide să plece pe jos? Trebuie să acţionăm acum! Oamenii mei sunt pe poziţii, gata de atac!
― Locotenent Collet, ai să aştepţi sosirea mea înainte de a face vreo mişcare. E un ordin!
Şi închise. Înmărmurit, Collet îşi puse telefonul în buzunar. "De ce mama dracului îmi cere Fache să aştept?" Dar în sinea lui ştia deja răspunsul. Deşi celebru pentru instinctul lui care nu dădea greş, căpitanul era recunoscut şi pentru orgoliul lui nemăsurat. "Fache vrea să facă el însuşi arestarea." După ce împânzise ecranele televizoarelor cu figura lui Langdon, voia acum ca şi el să aibă parte de aceeaşi publicitate. Iar el, Collet, trebuia doar să ţină prada în şah până când venea şeful să se erijeze în eroul zilei.
Dar în minte îi veni imediat şi o a doua explicaţie posibilă: "Controlul pierderilor." În poliţie, ezitările în arestarea unui suspect îşi aveau locul doar atunci când apăruseră unele suspiciuni cu privire la vinovăţia acestuia. "Să aibă oare Fache dubii privind implicarea lui Langdon?" Gândul era înspăimântător. Căpitanul depăşise toate limitele în încercarea de a-l prinde pe american ― surveillance cachée, Interpol, televiziune... Nici măcar marele Bezu Fache nu va scăpa prea uşor şi neşifonat, dacă se va dovedi că afişase pe ecrane figura unui respectat profesor american, acuzându-l de crimă, când adevărul era cu totul altul. Dacă îşi dăduse seama că greşise, era firesc să-i ceară acum lui Collet să nu treacă la acţiune. Ultimul lucru care-i mai trebuia căpitanului acum era ca locotenentul său să dea buzna în casa unui nevinovat cetăţean britanic şi să-l ia pe Langdon în vizorul armei.
În plus, dacă americanul era nevinovat, se explica astfel unul dintre cele mai bizare paradoxuri ale acestui caz: de ce îl ajuta Sophie Neveu, nepoata victimei, pe presupusul asasin să scape? Comportamentul ei ar fi de înţeles însă dacă femeia ar şti că acuzaţiile împotriva profesorului erau false. Fache făcuse cele mai extravagante presupuneri în încercarea de a explica strania purtare a lui Sophie Neveu, mergând chiar până la a bănui că femeia ― unica moştenitoare a lui Saunière ― îşi convinsese iubitul, pe Langdon, să-l ucidă pe bătrân pentru a pune mâna mai repede pe moştenire. Bănuind acest lucru, Saunière ar fi putut lăsa poliţiei mesajul: "P.S. găseşte-l pe Robert Langdon." Collet era însă sigur că alta trebuie să fie explicaţia. Sophie Neveu părea o persoană mult prea integră pentru a se implica în nişte acţiuni atât de josnice.
― Locotenente! se auzi glasul unuia dintre oamenii săi, care se apropia în fugă. Am găsit o maşină!
Collet îl urmă în fugă vreo cincizeci de metri, până la o curbă largă în alee. Acolo, ascuns printre tufişuri aproape în întregime, se afla un Audi negru. Numere de înmatriculare indicau faptul că era o maşină închiriată. Colet îi pipăi capota. Era caldă încă. Ba chiar fierbinte.
― Probabil că aşa a ajuns Langdon aici. Sună la compania de închirieri, îi ceru locotenentul agentului. Află dacă maşina a fost furată!
― Da, domnule.
Un alt agent îi făcu semn să privească spre gard:
― Locotenente, ia uitaţi-vă aici, la pâlcul de copaci din capătul aleii, îi spuse întinzându-i un binoclu.
Collet ajustă binoclul şi privi în direcţia indicată. Dincolo de cotul aleii, treptat, siluetele verzui ale copacilor îi intrară în câmpul vizual. Iar ceea ce văzu acolo îl lăsă cu gura căscată. Ascunsă bine în vegetaţia deasă, era o furgonetă blindată. Identică întru totul cu cea pe care el însuşi o lăsase să plece de la sediul băncii elveţiene, ceva mai devreme. Collet se rugă ca aceasta să fie doar o bizară coincidenţă, deşi ştia că adevărul era cu totul altul.
― Mi se pare clar că asta e modalitatea prin care au reuşit Langdon şi Neveu să părăsească banca, remarcă agentul.
Locotenentul rămăsese fără grai. Îşi aminti de şoferul furgonetei. De ceasul Rolex. Cât de nerăbdător era să plece. "Iar eu n-am verificat compartimentul pentru marfă!"
Aproape nevenindu-i să creadă, îşi dădu seama că o persoană din cadrul băncii minţise poliţia cu privire la Sophie şi Langdon, ajutându-i, de fapt, să fugă. "Dar cine? Şi de ce?" Poate că totuşi acesta era motivul pentru care Fache îi interzisese să acţioneze. Poate căpitanul îşi dăduse seama că în toată afacerea asta erau implicate mai multe persoane. "Dar dacă Langdon şi Neveu au venit aici cu furgoneta blindată, al cui este Audi-ul negru?"

La sute de kilometri depărtare spre sud, un avion charter Beechcraft Baron 58 survola Marea Tireniană. În ciuda zborului lin, episcopul Aringarosa strânse în mână punga pe care o avea pregătită pentru cazul în care îi era rău de avion. Conversaţia telefonică pe care o avusese cu Parisul nu decursese deloc aşa cum sperase el.
Singur în cabină, Aringarosa îşi răsucea inelul de aur pe deget, încercând să-şi domolească senzaţia de frică şi de disperare. "Situaţia în Paris a luat o întorsătură extrem de urâtă." Închizând ochii, episcopul rosti în gând o rugăciune pentru ca Bezu Fache să găsească modalitatea de a o remedia.

64

Teabing şedea pe divan, ţinea în braţe caseta din lemn de trandafir şi îi admira incrustaţiile delicate. "Trăiesc cea mai stranie şi mai incitantă noapte a vieţii mele."
― Deschide capacul, şopti Sophie.
Britanicul surâse. "Nu mă grăbi!" După mai bine de zece ani în care căutase cheia de boltă, voia să savureze fiecare nanosecundă din acest moment. Îşi trecu palma peste capacul lustruit, simţind textura florii:
― Roza, şopti el.
"Roza este Maria Magdalena şi Sfântul Graal. Roza e busola ce arată calea." Sir Leigh se simţea ca un fraier. Ani de-a rândul bătuse bisericile şi catedralele, plătind pentru acces special, şi analizase sute de arcade situate sub rozare, căutând cheia de boltă. "La clef de voûte ― o piatră unghiulară sub semnul rozei."
Cu mişcări încete, deschise închizătoarea capacului şi îl ridică.
Când, în sfârşit, zări obiectul din interior, îşi dădu seama brusc că nu putea fi altceva decât cheia de boltă. Privea pierdut cilindrul de piatră, alcătuit din discuri interconectate. Dispozitivul i se părea ciudat de familiar.
― Proiectat şi construit după o schiţă din jurnalele lui da Vinci, îi spuse Sophie. Bunicului mei îi plăcea să construiască asemenea obiecte.
"Desigur!" Văzuse şi el schiţele şi planurile lui Leonardo. "Cheia către Sfântul Graal se află în acest cilindru." Teabing ridică cu grijă criptex-ul din casetă. Deşi habar n-avea cum să-l deschidă, avea impresia că însuşi destinul său se află ascuns înăuntru. În momentele de deznădejde, se întrebase adesea dacă va vedea vreodată încununarea căutărilor sale. Acum, aceste dubii dispăruseră pentru totdeauna. Putea auzi aievea cuvintele străvechi... esenţa legendei Graalului:
"Vous ne trouvez pas le Saint-Graal, c'est le Saint-Graal qui vous trouve."
Nu tu găseşti Graalul, el te găseşte pe tine."
Şi, incredibil, în noaptea asta, cheia aflării Sfântului Graal îi apăruse în pragul uşii!

În timp ce Sophie şi Teabing studiau criptex-ul discutând despre discuri, oţel şi gândindu-se care ar putea fi parola, profesorul luă caseta şi se apropie cu ea de o masă bine iluminată, pentru a o examina îndeaproape. Câteva dintre cuvintele rostite de britanic, ceva mai devreme, îi răsunau şi acum ciudat în minte.
"Cheia către Graal este ascunsă sub semnul Rozei."
Langdon îndreptă caseta spre lumină şi studie trandafirul incrustat. Deşi nu avea cunoştinţe vaste în domeniul lucrării lemnului sau al mobilierului intarsiat, îşi aminti celebrul plafon casetat al unei mânăstiri de lângă Madrid din care, la trei secole după construcţia sa, plăcile din tavan începuseră brusc să cadă, revelând textele sacre scrijelate de călugări pe ghipsul de dedesubt.
Privi din nou trandafirul de pe capac.
"Sub roză.
Sub Rosa.
Secret."
O bufnitură undeva pe hol îi atrase atenţia. Se întoarse, dar nu zări nimic în întuneric. Probabil că majordomul lui Teabing trecuse pe acolo. Îşi îndreptă din nou privirea spre caseta din lemn. Îşi trecu degetul peste marginea netedă a intarsiei, întrebându-se dacă nu cumva ar putea desprinde trandafirul, dar îmbinarea era perfectă. Nici măcar lama unui cuţit nu ar fi încăput între floare şi adâncitura în care era montată.
Deschise cutia şi examină interiorul capacului. Neted. Înclinând-o pe o parte şi pe alta, la un moment dat o rază de lumină se reflectă în ceea ce părea a fi un minuscul orificiu aflat pe dosul capacului. Închise caseta şi examină din nou trandafirul incrustat. Nici un orificiu.
"Nu trece dintr-o parte în alta."
Puse cutia pe masă şi, privind în jur, văzu un teanc de coli prinse cu o agrafă de birou. Luă agrafa, se întoarse la cutie, o deschise şi studie din nou orificiul. Apoi dezdoi agrafa şi, cu mişcări atente, introduse un capăt în cavitate şi împinse uşor. Imediat auzi cum ceva cade pe masă şi închise capacul pentru a vedea ce este. Era o mică bucăţică de lemn, ca o piesă dintr-un puzzle. Trandafirul din lemn ieşise din locaşul lui şi se afla acum pe masă.
Mut de uimire, Langdon privi adâncitura în care fusese floarea. Acolo, gravate în lemn, scrise de mână, se aflau patru rânduri de text într-o limbă pe care n-o mai întâlnise.
"Literele îmi par semitice, şi totuşi nu recunoscând limba!"
O mişcare bruscă în spatele lui îl luă prin surprindere. Venită parcă de nicăieri, o izbitură în moalele capului îl făcu să aterizeze direct în genunchi.
În cădere, i se păru că zăreşte o bizară fantomă albicioasă aplecată deasupra lui cu o armă în mână. Apoi în faţa ochilor lui totul se făcu negru.

65

Deşi lucra în poliţie, Sophie Neveu nu fusese niciodată ameninţată cu arma ― până în noaptea asta. Revolverul în ţeava căruia privea acum era ţinut de mâna palidă a unui uriaş albinos cu păr lung şi alb. Ochii lui roşiatici aveau o căutătură înfricoşătoare, nepământească. Înveşmântat într-o sutană de lână, legată în jurul mijlocului cu o funie, părea un călugăr medieval. Sophie nu-şi putea da seama cine ar putea fi individul, dar dintr-o dată acordă ceva mai multă consideraţie ipotezei emise de Teabing, că în spatele întregului complot se afla Biserica.
― Ştiţi pentru ce am venit, spuse călugărul cu o voce răguşită.
Sophie şi Teabing şedeau pe divan, cu mâinile ridicate, aşa cum le ceruse intrusul. Langdon zăcea pe podea, gemând. Privirea călugărului se fixă imediat pe criptex-ul din poala britanicului. Acesta i se adresă pe un ton sfidător:
― N-ai să fii în stare să-l deschizi!
― Învăţătorul meu e foarte înţelept, replică Albinosul făcând un pas spre ei, cu arma îndreptată când spre un prizonier, când spre celălalt.
"Unde naiba o fi acum majordomul lui Teabing?" se întrebă Sophie. "Oare nu l-a auzit pe Robert căzând?"
― Cine e Învăţătorul tău? Poate că putem ajunge la o înţelegere cu el, îi propuse sir Leigh.
― Graalul e nepreţuit!
― Sângerezi, remarcă Teabing calm, făcând semn spre glezna dreaptă a călugărului, pe care se vedea cum se scurge un firicel de sânge. Şi şchiopătezi.
― Ca şi tine, replică Albinosul şi îi arătă cârjele sprijinite de divan. Acum, dă-mi cheia de boltă!
― Ştii despre cheia de boltă?
― Nu te priveşte pe tine ce ştiu eu. Ridică-te încet şi dă-mi-o!
― Eu chiar mă ridic mai greu!
― Tocmai. Prefer ca nimeni să nu facă mişcări bruşte.
Teabing se prinse cu mâna dreaptă de una dintre cârje, iar cu stânga luă criptex-ul. Ridicându-se cu greu de pe canapea, rămase în picioare, deşi se clătina uşor; ţinea cilindrul greu în mâna stângă şi cu cealaltă se sprijinea în cârje.
Călugărul se apropie, cu revolverul îndreptat spre capul britanicului. Sophie nu putea decât să privească deznădăjduită cum Albinosul întinde braţul pentru a înşfăca criptex-ul.
― N-o să reuşeşti niciodată, declară Teabing. "Numai cei merituoşi pot deschide piatra."

"Doar Dumnezeu hotărăşte cine e merituos şi cine nu", îşi spuse Silas.
― Vezi că este greu, îl preveni infirmul. Dacă nu-l iei acum, mi-e teamă că am să-l scap, mai adaugă omul, al cărui braţ începu să tremure violent.
Silas făcu repede un pas înainte pentru a apuca piatra şi, în aceeaşi clipă, bătrânul îşi pierdu echilibrul. Cârja îi aluneca sub el şi trupul i se înclină spre dreapta. "Nu!" Călugărul se repezi să prindă cilindrul şi, în mişcare, arma îşi pierdu ţinta. Dar cheia de boltă începuse să se depărteze de el. Infirmul se înclină spre dreapta, iar braţul lui stâng zvâcni spre spate şi cilindrul îi căzu din mână, pe canapea. În aceeaşi clipă, cârja care alunecase păru să accelereze uimitor şi schiţă un arc de cerc prin aer, spre piciorul lui Silas.
Mii de ace i se înfipseră în carne atunci când cârja izbi cureaua cilice şi ţepii ei metalici îi sfâşiară rana deja deschisă. Silas căzu în genunchi, iar fierul ascuţit muşcă şi mai rău din piciorul lui. Arma bubui asurzitor şi se descărcă, iar glonţul se înfipse stingher, în pardoseală. Înainte ca Silas să îşi poată ridica pistolul pentru a trage din nou, gheata femeii i se înfipse sub maxilar.

La capătul aleii, Collet auzi focul de armă. Bubuitura îi trimise un val de adrenalină în vene. În timp ce-l aştepta pe Fache, renunţase deja la visul de a-l aresta el în persoană pe Langdon, dar ― naiba să-l ia! ― în nici un caz nu avea de gând să permită ca, din cauza orgoliului nemăsurat al căpitanului, să se trezească el acuzat de neglijenţă profesională.
"Un foc de armă s-a auzit din interiorul unei case particulare şi dumneata ai aşteptat liniştit în capătul aleii?!"
Collet ştia că ratase ocazia unui atac prin surprindere. Dar mai ştia şi că, dacă mai aştepta încă o secundă, întreaga sa cariera în poliţie avea sa devină o chestiune de domeniul trecutului.
― Băieţi, intrăm!

Undeva, într-un colţ al creierului său năucit, Robert Langdon înregistrase bubuitura armei. Totodată, auzise şi strigătul de durere. Al lui oare? Un ciocan pneumatic îi pisa de zor capul în dreptul cefei. Undeva, în apropiere, cineva vorbea.
― Unde mama dracului ai fost?!
Asta fusese vocea furioasă a lui Teabing.
Majordomul năvăli în încăpere.
― Ce s-a întâmplat? Oh, Dumnezeule! Cine mai e şi ăsta? Chem poliţia!
― Pe moaş-ta! Nu chemi nici o poliţie! Fă-te şi tu util şi adu ceva cu care să-l legăm pe monstrul ăsta!
― Şi puţină gheaţă, strigă Sophie în urma lui.
Langdon leşină din nou. Alte voci. Mişcare. Acum era întins pe divan. Sophie îi ţinea la cap o pungă cu gheaţă. Capul îl durea îngrozitor. Treptat, privirea i se limpezi şi zări forma care zăcea pe podea. "Am oare vedenii?" Trupul masiv al unui călugăr albinos era legat cu bandă adezivă, iar gura îi era astupată cu acelaşi material. În bărbie avea o tăietură urâtă, iar deasupra coapsei drepte, sutana îi era îmbibată de sânge. Şi el părea că tocmai îşi vine în fire.
Langdon se întoarse cu greu spre Sophie:
― Cine e ăsta? Şi ce s-a... întâmplat?
Teabing se apropie şchiopătând:
― Ai fost salvat de un cavaler înarmat cu o spadă "made by" Acme Orthopedic!
Americanul făcu ochii mari, dar renunţă să se chinuie să mai priceapă ceva şi dădu să se ridice.
Sophie puse pe umărul lui mâna care-i tremura, dar care în acelaşi timp era hotărâtă:
― Ai puţina răbdare, Robert!
― Mă tem, continuă Teabing să peroreze, că tocmai i-am demonstrat prietenei tale care este nefericitul avantaj al condiţiei mele: toată lumea mă subestimează!
În timp ce încă mai stătea pe divan, Langdon îl privi pe călugărul întins pe jos şi încercă să-şi dea seama ce se întâmplase.
― Omul purta un cilice, îi explică sir Leigh.
― Un ce?
Teabing îi arătă brâul de pânză cu spini metalici mânjiţi de sânge, aflată lângă călugăr, pe podea.
― O curea sau brâu al Disciplinei. Îl purta pe coapsă. Am ţintit bine!
Langdon îşi fricţionă capul. Auzise câte ceva despre asemenea curele.
― Dar cum... de unde ai ştiut?
Teabing rânji:
― Creştinismul e domeniul meu de studiu, Robert, şi sunt unele secte care îşi afişează deschis crezul. După cum se vede, adăugă el, arătând cu cârja spre sângele ce şiroia prin sutana călugărului.
― Opus Dei, şopti profesorul, amintindu-şi de recentul scandal din presă, care implicase o serie de cunoscuţi oameni de afaceri din Boston, membri ai Opus Dei. Unii colegi îi acuzaseră în mod public că, pe sub costumele scumpe la trei rânduri, purtau cilice. Acuzaţiile se dovediseră a fi false. La fel ca mulţi alţi membri ai sectei, aveau o implicare destul de redusă în activităţile Opus Dei şi nu practicau mortificarea corporală; erau catolici fervenţi, soţi şi părinţi devotaţi, cetăţeni oneşti şi serioşi. Deloc surprinzător, presa îşi mutase repede atenţia asupra celorlalţi membri ai sectei... precum era cel care zăcea acum pe podea.
Teabing studia îndeaproape bucata de pânză însângerată.
― Dar de ce ar încerca Opus Dei să găsească Sfântul Graal?
Langdon încă nu-şi revenise în totalitate pentru a se mai gândi la aşa ceva.
Sophie se apropie de masa pe care se afla caseta:
― Robert, ce e asta?
Şi-i arătă micul trandafir desprins de pe capac.
― Intarsia ascundea un text care era gravat pe capac. Cred că textul ne spune cum să deschidem cheia de boltă.
Înainte ca Sophie sau Teabing să apuce să-i răspundă, o mare de sirene şi lumini ale maşinilor de poliţie se revărsă la poalele dealului şi începu să urce aleea spre casă.
Sir Leigh se încruntă:
― Prieteni, se pare că trebuie să luăm o decizie. Şi de data asta trebuie s-o luăm repede!

66

Collet şi agenţii săi se năpustiră în casa lui sir Leigh Teabing cu armele în mâini. După ce s-au răspândit, au început să cerceteze toate camerele de la parter. Găsiră urma unui glonţ în podeaua salonului, semne ale unei lupte, puţin sânge, un fel de curea ciudată cu spini metalici şi o rolă de bandă adezivă pe jumătate consumată. Toate încăperile păreau pustii.
Pe când voia să-şi împartă oamenii în două echipe pentru a cerceta subsolul şi terenul din spatele casei, auzi nişte voci la etaj:
― Sunt sus!
Urcând treptele două câte două, agenţii verificară fiecare încăpere, dormitoarele şi coridoarele întunecate pe măsură ce se apropiau de sunetul vocilor. Acestea păreau a veni din dormitorul aflat la capătul unui culoar interminabil. Agenţii înaintau cu precauţie şi viteză, blocând toate posibilele ieşiri.
În timp ce se apropia de ultimul dormitor, Collet văzu că uşa acestuia era larg deschisă. Vocile încetară brusc, în locul lor răsunând un huruit ciudat, ca de motor.
Cu revolverul în mână, locotenentul dădu semnalul. Pipăi peretele de lângă uşă, găsi întrerupătorul şi aprinse lumina. Răsucindu-se şi dând buzna în cameră, urmat de grupul de agenţi, Collet îşi aţinti arma spre... nimic.
Un dormitor gol. Părea a fi foarte vechi.
Huruitul automobilului încă se mai auzea dintr-un panou electronic montat pe peretele de lângă pat. Locotenentul mai văzuse asemenea panouri şi în celelalte încăperi din casă. Era un fel de interfon. Se repezi la el şi rămase cu mâna suspendată în aer, deasupra celor zece butoane etichetate: "birou... bucătărie...
SPĂLĂTORIE... BECI".
"De unde dracu' aud maşina?"
"DORMITORUL PRINCIPAL... SOLAR... ŞOPRON... BIBLIOTECĂ"
"Şopron!" În câteva secunde, Collet era deja jos, trăgându-l după el pe unul dintre agenţi. Umăr la umăr, traversară în fugă peluza din spatele casei şi ajunseră cu răsuflarea tăiată în faţa unui şopron ponosit. Înainte de a intra, locotenentul auzi huruitul motorului care se îndepărta. Îşi scoase arma, se repezi înăuntru şi aprinse luminile.
În partea dreaptă a şopronului fusese amenajat un fel de atelier rudimentar ― maşini de tuns iarba, unelte de grădinărit, resturi de plante şi îngrăşăminte. Pe peretele alăturat se afla bine cunoscutul panou de interfon. Unul dintre butoane era deschis: "dormitorul DE OASPEŢI II".
Collet se răsuci, fierbând de mânie. "Ne-au ademenit la etaj cu ajutorul interfonului!" Privind în partea stângă a şopronului, văzu un şir lung de boxe pentru cai. Fără cai. Proprietarul prefera, probabil, caii-putere; boxele fuseseră transformate în garaje. Iar "colecţia" de maşini era uimitoare ― un Ferrari negru, un Rolls-Royce de odinioară, un vechi Aston Martin sports coupé şi un Porsche 356 de colecţie.
Ultima boxă era goală.
Collet se apropie în fugă şi văzu câteva pete de ulei pe jos. "Nu au cum să iasă din perimetrul încercuit!" Aleea şi poarta erau blocate de două maşini ale poliţiei tocmai pentru o astfel de eventualitate.
― Domnule!
Agentul îi făcu semn spre capătul şirului de boxe.
Oblonul din spate al şopronului era ridicat şi, dincolo de el, câmpul noroios şi întunecat se întindea până departe, în noapte. Collet ieşi repede afară, încercând să scruteze bezna cu privirea. Nu se zărea însă nimic altceva decât umbra vagă a unei păduri care se afla la orizont. Faruri de automobil ― nu. Valea era, probabil, străbătută de numeroase drumuri forestiere şi poteci de vânătoare, dar locotenentul era sigur că prada sa nu va reuşi să ajungă până la pădure.
― Ia câţiva oameni şi răspândiţi-vă pe câmp! Probabil că s-au împotmolit pe undeva. Maşinile astea elegante nu fac faţă terenului neasfaltat.
― Hm, domnule!
Agentul îi arătă un suport pe care atârnau câteva seturi de chei. Etichetele din dreptul fiecăruia purtau nume familiare:
"DAIMLER... ROLLS-ROYCE... ASTON MARTIN... PORSCHE"
Ultimul suport era gol. Când citi eticheta de sub el, Collet îşi dădu seama că situaţia nu era tocmai roz.

67

Range Rover-ul era negru sidefiu, cu tracţiune 4x4, transmisie standard, faruri din polipropilenă armată şi volanul pe dreapta. Langdon era mulţumit că nu era el la volan.
La ordinul stăpânului său, majordomul Rémy manevră vehiculul cu o agilitate impresionantă pe câmpul desţelenit, scăldat în lumina lunii. Fără a aprinde farurile, trecuse peste un gorgan şi acum cobora panta lină îndepărtându-se de Château Villette, aparent spre silueta întunecată a pădurii din faţă.
Ţinând în braţe cheia de boltă, Langdon se răsuci în scaun, spre Sophie, care şedea pe bancheta din spate, alături de Teabing.
― Ce-ţi mai face capul, Robert? întrebă ea.
― Mai bine, mulţumesc, spuse americanul, încercând să surâdă, deşi îl durea cumplit.
Teabing se întoarse şi aruncă o privire spre călugărul legat fedeleş, înghesuit în spatele banchetei, în compartimentul pentru bagaje. Sir Leigh ţinea în poală revolverul Albinosului şi parcă era portretul îngălbenit de vreme al unui senior englez într-un safari, pozând deasupra prăzii ucise.
― Habar n-ai cât mă bucur că ai trecut pe la mine în seara asta, Robert, exclamă Teabing, râzând de parcă se distra de minune, aşa cum nu o mai făcuse de mult timp.
― Îmi pare rău că te-am implicat în chestia asta, Leigh!
― Oh, te rog, toată viaţa mea am aşteptat să fiu implicat!
Zărind prin parbriz umbra unui gard viu lung, îşi bătu majordomul pe umăr:
― Ţine minte, fără lumini de poziţie. Dacă e nevoie, foloseşte frâna de mână. Vreau să intrăm puţin în pădure. N-are rost să ne complicăm să riscăm să fim văzuţi din casă.
Rémy încetini şi pătrunse printr-o deschidere în gardul viu. Rover-ul înaintă uşor pe o potecă acoperită de vegetaţie şi instantaneu ramurile copacilor ascunseră lumina lunii.
"Nu văd nimic", îşi spuse Langdon, străduindu-se să distingă ceva în faţă.
Nimic, doar întuneric cât cuprinzi cu ochii. Câteva ramuri măturară portierele din stânga şi majordomul roti uşor volanul în direcţie opusă. Ţinând drumul mai mult sau mai puţin drept, parcurse astfel cam treizeci de metri.
― Te descurci perfect, Rémy. Cred că e de-ajuns. Robert, vrei tu să acţionezi butonul acela albastru de sub supapă? Uite-l acolo, îl vezi?
Langdon găsi butonul şi apăsă:
Două conuri de lumină galbenă se deschiseră în faţă, revelând vegetaţia deasă ce încadra poteca. "Faruri de ceaţă", realiză profesorul. Ofereau suficientă lumină cât să poată ţine drumul drept şi nu mai era nici un pericol să fie văzuţi de pe câmp.
― Ei bine, Rémy, chicoti Teabing, acum ai şi lumină. Vieţile noastre sunt în mâinile tale !
― Dar unde mergem? întrebă Sophie.
― Poteca înaintează cam trei kilometri în pădure, întretaie domeniul Villette şi apoi coteşte spre nord. Cu condiţia să nu dăm de vreun lac sau de copaci căzuţi în drum, vom ieşi nevătămaţi pe autostrada cinci.
"Nevătămaţi!" Capul lui Langdon nu era deloc de aceeaşi părere. Privi din nou spre cheia de boltă, cuibărită în siguranţă în caseta ei din lemn. Trandafirul de pe capac fusese repus la loc şi, cu toate că era încă buimac, profesorul ardea de nerăbdare să-l scoată şi să examineze din nou textul gravat dedesubt. Desfăcu încuietoarea capacului şi dădu să-l deschidă, când Teaing puse o mână fermă pe umărul lui:
― Ai răbdare, Robert! Terenul e accidentat şi nu avem nici lumină suficientă. Ferească Dumnezeu să stricăm ceva! Dacă n-ai recunoscut limba pe lumină, n-ai să reuşeşti nici în bezna asta! Hai mai bine să aşteptăm până ce vom fi în siguranţă. Vom avea timp şi pentru asta în curând!
Profesorul ştia că Teabing are dreptate. Înclină din cap şi închise capacul.
În spate, călugărul gemea şi se zbătea. Brusc, începu să bâţâie din picioare destul de puternic.
Britanicul se întoarse şi-i puse pistolul în faţă.
― Nu pot să-mi dau seama ce nu-ţi convine, domnule! Ai pătruns prin efracţie în casa mea şi ai tras o lovitură urâtă în ţeasta unui bun prieten. Aş putea foarte bine să te împuşc pe loc şi să te las să putrezeşti aici, în pădure!
Călugărul se potoli.
― Eşti sigur că am făcut bine atunci când ne-am hotărât să-l luăm cu noi? întrebă Langdon.
― Al naibii de sigur! Eşti căutat pentru crimă, Robert! Ticălosul ăsta e biletul tău spre libertate! Se pare că poliţia te vrea din tot sufletul dacă te-a urmărit până la mine acasă.
― Greşeala a fost a mea, interveni Sophie! Furgoneta blindată avea, probabil, un transmiţător.
― Asta n-are importanţă. Pe mine nu faptul că v-a găsit poliţia mă surprinde, ci faptul că insul ăsta a dat de voi. Din câte mi-aţi spus, nu-mi imaginez cum v-a putut urmări până la mine acasă; doar dacă a avut informaţii din interiorul Poliţiei Judiciare sau al băncii.
Langdon zăbovi puţin asupra acestei idei. Era clar că Bezu Fache ţinea neapărat să găsească un ţap ispăşitor pentru asasinatele din seara asta. Iar Vernet îşi schimbase atitudinea cam prea brusc, deşi era, oarecum, de înţeles, ţinând seama că americanul era căutat pentru patru crime.
― Călugărul ăsta n-a acţionat de unul singur, îi spuse Teabing, şi până când nu vom afla cine se află în spatele întregii afaceri, nici unul dintre voi nu e în siguranţă. Vestea bună, prieteni, e aceea că acum vă aflaţi voi pe o poziţie de forţă! Monstrul ăsta din spatele meu are informaţiile de care avem noi nevoie şi cel ce trage sforile care-l mânuiesc probabil că fierbe acum de îngrijorare!
Maşina prinsese deja viteza şi, după ce traversase un pârâu şi urcase un gorgan, acum cobora din nou.
― Robert, vrei să fii amabil şi să-mi dai telefonul de pe bord? îi ceru sir Leigh.
Langdon i-l dădu şi Teabing formă un număr. După o lungă aşteptare, cineva răspunse.
― Richard? Te-am trezit? Fireşte că da! Ce întrebare prostească! Îmi pare rău. Am însă o mică problemă. Nu mă simt foarte bine şi trebuie să plecând în Insule pentru tratamentul meu, împreună cu Rémy. Păi, chiar acum. Regret că te-am luat pe neaşteptate. Poţi s-o pregăteşti pe Elizabeth în cam douăzeci de minute? Ştiu, dar fă şi tu ce poţi! Ne vedem în curând!
Şi închise.
― Elizabeth? se miră Langdon.
― Avionul meu. Mă costă cât valoarea reginei în aur!
Profesorul se răsuci în scaun şi-l privi lung:
― Ce e? izbucni Teabing. Nu puteţi rămâne în Franţa, când toată Poliţia Judiciară e pe urmele voastre! În Londra veţi fi mult mai în siguranţă.
Sophie îi aruncă şi ea o privire întrebătoare:
― Crezi că ar trebui să plecăm din ţară?
― Prieteni, sunt un tip mult mai influent în lumea civilizată decât aici, în Franţa! În plus, se crede că Graalul e ascuns pe undeva, prin Marea Britanie. Dacă vom reuşi să deschidem criptex-ul, sunt sigur că vom găsi o hartă care va demonstra că am pornit în direcţia cea bună.
― Îţi asumi un riscând uriaş dacă ajuţi doi fugari. Poliţia din Franţa n-o să te vadă deloc cu ochi buni.
Teabing făcu un gest de dezgust:
― Am terminat-o cu Franţa. M-am mutat aici numai pentru a găsi cheia de boltă. Acum nu mai am nici o treabă aici. Nici nu-mi pasă dacă n-am să mai văd vreodată Château Villette.
― Dar cum vom trece de securitatea de la aeroport? întrebă Sophie.
Teabing râse uşor:
― Zburăm de la Le Bourget ― un aerodrom situat nu departe de aici. Medicii francezi mă scot din sărite, aşa că la fiecare două săptămâni plecând în Anglia pentru a-mi face tratamentul. Plătesc, desigur, pentru anumite privilegii şi aici, şi acolo. O dată ce vom fi deasupra mării, poţi decide, Robert, dacă vrei să fim aşteptaţi de cineva de la Ambasada SUA.
Dar Langdon îşi spuse că nu voia să aibă de-a face cu nimeni de la ambasadă. Deocamdată nu se putea gândi decât la cheia de boltă, la inscripţie şi la posibilitatea de a descoperi Graalul. Oare Teabing avea dreptate în ceea ce priveşte Marea Britanie? Într-adevăr, majoritatea legendelor plasau Graalul undeva în Regatul Unit. Chiar şi mitica Insulă Avalon a regelui Arthur se credea că ar fi, de fapt, Glastonbury, în Anglia. Oriunde s-ar fi aflat Graalul însă, niciodată nu-şi închipuise că avea să pornească în căutarea lui. "Documentele Sangreal. Adevărata istorie a lui Iisus Hristos. Mormântul Mariei Magdalena." Brusc, avea impresia că se află pe un fel de tărâm nepământesc, în care lumea reală nu-l putea atinge.
― Sir? răsună vocea majordomului. Vă gândiţi cu adevărat să vă întoarceţi definitiv în Anglia?
― Rémy, n-ai de ce să-ţi faci griji! Dacă mă întorc pe pământurile reginei, nu înseamnă că am să mă mulţumesc toată viaţa de acum înainte cu budincă şi cartofi. Sper să vii şi tu cu mine acolo! Am de gând să cumpăr o vilă splendidă în Devonshire şi toate lucrurile tale îţi vor putea fi trimise fără întârziere. E o aventură, Rémy. Îţi spun eu, o adevărată aventură!
Langdon nu-şi putu stăpâni un surâs. Entuziasmul britanicului încântat de ideea unei reveniri triumfale în propria ţară era molipsitor. Privirile îi rătăceau absente pe fereastră, peste umbrele fantomatice ale copacilor. Oglinda laterală a maşinii era orientată spre interior şi chipul lui Sophie se reflecta în ea. O privi tăcut un timp îndelungat şi un val de plăcută căldură puse stăpânire pe el. În ciuda necazurilor din seara asta, era mulţumit că se afla într-o companie atât de încântătoare.
După câteva minute, de parcă i-ar fi simţit brusc privirile aţintite asupra ei, Sophie se aplecă în scaun şi puse o mână pe umărul lui, bătându-l uşor cu palma:
― Eşti bine, da?
― Mda, răspunse el. Oarecum.
Sophie se rezemă din nou de spătarul banchetei şi Langdon zări un surâs care tocmai îi flutura pe buze. Brusc, îşi dădu seama că şi el zâmbea.

Înghesuit după banchetă, Silas de-abia mai putea respira. Braţele îi erau răsucite la spate şi strâns legate de glezne cu frânghie de rufe şi cu bandă adezivă. La fiecare hârtop din şosea, un nou val de durere îi străbătea umerii. Bine că, măcar, îi scoseseră cureaua cilice! Cu gura acoperită de rânduri de bandă adezivă, nu putea respira decât pe nas şi nările începuseră deja să i se înfunde din cauza prafului care acoperea compartimentul de bagaje. Începu să tuşească.
― Cred că se sufocă, spuse şoferul pe un ton îngrijorat.
Britanicul care-l lovise cu cârja se întoarse şi privi spre el peste spătarul banchetei, cu o uitătură rece:
― Din fericire pentru tine, noi, britanicii, judecăm buna creştere a unui om nu după felul în care se poartă cu prietenii, ci după compasiunea pe care o arată duşmanilor.
Cu aceste cuvinte, insul se aplecă şi întinse mâna spre gura lui. Dintr-o singură mişcare, apucă banda şi trase de ea.
Silas simţi că buzele parcă-i luară foc, dar aerul care-i pătrunse în piept părea trimis chiar de însuşi bunul Dumnezeu.
― Pentru cine lucrezi? întrebă britanicul.
― Eu împlinesc lucrarea Domnului, bălmăji el, abia mişcându-şi maxilarul după lovitura de picior a femeii.
― Eşti membru al Opus Dei.
Fusese o afirmaţie, nu o întrebare.
― Nu ştii tu cine sunt eu!
― De ce vrea Opus Dei cheia de boltă?
Silas nu avea de gând să-i răspundă. Cheia de boltă era cheia către Sfântul Graal, iar acesta era primul pas spre apărarea dreptei credinţe.
"Eu împlinesc lucrarea Domnului. Calea este în pericol."
Însă, aşa cum era îngrămădit în spatele maşinii, legat ca o boccea, se temea că îi dezamăgise crunt pe Învăţător şi pe episcop. Nu avea cum să ia legătura cu ei şi să-i înştiinţeze despre teribila turnură pe care o luaseră evenimentele. "Răpitorii mei deţin cheia de boltă! Vor ajunge la Graal înaintea noastră!" În tăcere şi în întuneric, Silas se rugă. Durerea care-i chinuia trupul era un stimulent nimerit.
"Un miracol, Doamne! Am nevoie de un miracol!" N-avea de unde să ştie că, peste numai câteva ore, chiar i se va oferi unul.

― Robert! Ce-i cu expresia aceea ciudată de pe chipul tău?
Langdon se întoarse spre ea, dându-şi seama că avea dinţii încleştaţi şi că inima îi bătea furibund. Tocmai îi trecuse prin minte o idee incredibilă. "Oare explicaţia să fie chiar atât de simplă?"
― Am nevoie de celularul tău, Sophie!
― Acum?
― Cred că mi-a venit o idee.
― Ce anume?
― Îţi spun într-o clipă. Mai întâi am nevoie de telefon.
Pe chipul ei se aşternu o expresie de îngrijorare:
― Mă îndoiesc că Fache l-a pus sub urmărire, dar, pentru orice eventualitate, nu vorbi mai mult de un minut.
Şi-i întinse aparatul.
― Cum sun în Statele Unite?
― Trebuie să vorbeşti cu taxă inversă. Abonamentul meu nu include convorbiri transatlantice.
Langdon formă zero, conştient că în următoarele şaizeci de secunde va afla probabil răspunsul la o întrebare care-l frământase toată noaptea.

68

În New York, editorul Jonas Faukman era pe punctul de a se băga în pat, gata de un somn bun, când tocmai îi sună telefonul. "Cam târziu pentru discuţii", bombăni el şi ridică receptorul.
― Primiţi un apel cu taxă inversă de la Robert Langdon? întrebă operatoarea.
Buimac, Jonas aprinse lumina.
― Păi... da, sigur.
După un clic, pe fir se auzi glasul lui Langdon.
― Robert? Mă trezeşti la miezul nopţii şi mă pui tot pe mine să plătesc pentru asta?
― Jonas, iartă-mă! Voi vorbi pe scurt. Trebuie neapărat să te întreb. Manuscrisul pe care ţi l-am dat... ai...?
― Robert, îmi pare rău, ştiu că mi-ai cerut să-ţi trimit şpalturile săptămâna asta, dar sunt mult prea aglomerat. Lunea următoare. Promit.
― Nu mă îngrijorează şpalturile. Vreau să ştiu dacă ai trimis vreun text de prezentare fără să-mi spui.
Faukman ezită. Ultimul manuscris al lui Langdon ― o istorie a venerării divinului feminin ― includea câteva fragmente despre Maria Magdalena ce ar fi iscat anumite controverse. Deşi materialul era bine documentat şi fusese abordat deopotrivă de alţi specialişti, el, unul, nu avea de gând să dea publicităţii nici un text de prezentare fără a avea mai întâi girul unor istorici şi oameni de artă reputaţi.
Jonas alesese deja zece nume mari cărora le trimisese fragmente din manuscris, împreună cu o scrisoare prin care le solicita în mod politicos câteva cuvinte pentru prezentarea cărţii. Din experienţa lui, majoritatea erau încântaţi de perspectiva de a-şi vedea numele tipărit.
― Jonas! insistă Langdon. Ai trimis manuscrisul, nu-i aşa?
Faukman ezită o clipă, sesizând nemulţumirea din glasul profesorului.
― Textul era curat, Robert, şi am vrut să-ţi fac o surpriză cu nişte texte de prezentare extra.
― Ai trimis unul şi custodelui de la Luvru?
― Dar tu ce crezi? Manuscrisul tău face referire de mai multe ori la exponatele din Muzeul Luvru, în bibliografie ai menţionat cărţile lui Saunière... Era firesc să-i trimit o copie!
Liniştea de la celălalt capăt al firului se prelungi.
― Când i-ai trimis-o?
― Cu aproximativ o lună în urmă. Am menţionat că vei veni la Paris şi i-am sugerat să vă întâlniţi pentru o discuţie.
Faukman se întrerupse, frecându-se la ochi, apoi reluă brusc:
― Stai puţin, nu trebuia să fii chiar la Paris săptămâna asta?
― Păi, sunt la Paris.
Editorul se ridică foarte repede în capul oaselor:
― Şi mă suni cu taxă inversa din Franţa?
― Retrage suma din drepturile mele de autor, Jonas. De la Saunière ai primit vreun răspuns? I-a plăcut manuscrisul?
― Nu ştiu, încă nu mi-a răspuns.
― Ei bine, nici n-o să-ţi răspundă. Asta explică multe. Acum trebuie să închid. Îţi mulţumesc.
― Robert...
Dar nu mai era nimeni la celălalt capăt al firului.
Faukman aşeză receptorul în furcă şi clătină din cap, siderat. "Scriitorii! exclamă în sinea lui. Chiar şi cei care par normali sunt ţicniţi!"
Pe bancheta Rover-ului, Teabing izbucni în râs:
― Robert, zici că ai scris o carte despre o societate secretă şi editorul tău a trimis un exemplar chiar pe adresa respectivei societăţi?!
Langdon oftă:
― Evident!
― O coincidenţă crudă, prietene!
"Coincidenţa nu are nici un amestecând aici." A-i cere lui Jacques Saunière să-şi spună părerea despre un manuscris despre divinitatea feminină era la fel de firesc ca a-i solicita lui Carl Lewis câteva cuvinte despre atletism. În plus, era perfect normal ca orice carte pe tema venerării zeiţei să menţioneze şi Le Prieuré de Sion.
― Uite care-i întrebarea de un milion de dolari, spuse Teabing încă râzând. Atitudinea ta faţă de Stăreţie ― în carte ― este favorabilă ei sau nu?
Langdon înţelegea unde bătea, de fapt. Mulţi istorici doriseră în decursul timpului să ştie de ce confreria nu făcuse încă publice documentele Sangreal; unii considerau că informaţia trebuia dezvăluită de mult.
― Nu mi-am exprimat nici o poziţie faţă de acţiunile Stăreţiei.
― Adică faţă de lipsa acţiunilor ei.
Langdon ridică din umeri. Teabing era aşadar de părere că documentele ar fi trebuit date publicităţii.
― Am expus doar istoria confreriei şi am descris-o ca pe o organizaţie modernă ce venerează divinul feminin, păstrătoare a Graalului şi a unor străvechi documente.
― Ai amintit şi despre cheia de boltă? întreba Sophie.
Profesorul oftă din nou. Amintise. În mod repetat.
― Am menţionat-o ca pe un exemplu al măsurilor extreme pe care Stăreţia este dispusă să le ia pentru a proteja documentele Sangreal.
― Păi, remarcă Sophie uluită, cred că aşa se explică mesajul bunicului meu ― "P.S. găseşte-l pe Robert Langdon."
El credea că mai exista totuşi şi altceva în manuscrisul lui, un alt amănunt care îi atrăsese atenţia custodelui, dar acesta era un lucru despre care trebuia să discute cu Sophie doar atunci când vor rămâne singuri.
― Deci, adaugă ea, l-ai minţit pe Fache.
― Poftim?
― I-ai spus că n-ai corespondat cu bunicul meu.
― Păi n-am făcut-o! Editorul meu i-a trimis manuscrisul.
― Da, dar gândeşte-te puţin! Dacă n-a găsit plicul cu adresa expeditorului, n-are de unde să ştie că nu tu i l-ai trimis. Sau, mai rău, că nu i l-ai înmânat personal şi că apoi ai minţit.

Când ajunseră la aerodromul Le Bourget, Rémy parcase în faţa unui mic hangar, la capătul pistei. La apariţia lor, un ins într-o salopetă mototolită le ieşi în întâmpinare şi ridică uriaşa poartă metalică a hangarului. Înăuntru aştepta un turbojet alb-argintiu.
Langdon rămase cu ochii pironiţi :
― Asta-i Elizabeth?
― Ne trece peste afurisitul ăla de Canal!
Omul în salopetă se apropie de maşina, ducându-şi mâna streaşină la ochi pentru a se feri de lumina farurilor.
― Sunt aproape gata, sir, rosti el cu un pronunţat accent britanic. Îmi cer scuze pentru întârziere, dar m-aţi luat prin surprindere şi...
Se opri brusc, în momentul în care văzu câte persoane coboară din maşină. Privi spre Sophie şi Langdon, apoi din nou spre Teabing.
― Am, împreună cu asociaţii mei, o afacere urgentă în Londra! N-avem timp de pierdut. Te rog să te pregăteşti de plecare imediat!
În timp ce vorbea, Teabing luă revolverul de pe bordul maşinii şi i-l întinse lui Langdon. La vederea armei, pilotul căscă ochii şi gura, apoi se apropie de Teabing şi-i şopti:
― Vă cer iertare, domnule, dar autorizaţia mea de zbor menţionează doar numele dumneavoastră şi al majordomului. Nu-i pot lua şi pe oaspeţii dumneavoastră!
― Richard, replică britanicul cu un zâmbet cald, două mii de lire sterline şi pistolul ăsta încărcat spun că îi poţi lua şi pe ei.
Apoi, făcând semn spre maşină, mai adăugă:
― Şi pe nefericitul din spate!

69

Motoarele Garrett TFE-731 ale avionului Hawker 731 propulsară aeronava cu forţa tunetului. Jos, aerodromul Le Bourget devenea parcă mai mic cu fiece secundă.
"Fug din ţară", îşi spuse Sophie aşezându-se mai bine în scaunul de piele. Până în acest moment, jocul ei cu Fache, de-a şoarecele şi pisica, păruse oarecum justificabil în faţa Ministerului Apărării. "Încercam să apăr un om nevinovat. Încercam să îndeplinesc ultimele dorinţe ale bunicului meu." Acum însă, depăşise limitele acceptabile. Părăsea ţara pe furiş, fără acte în regulă, în compania unui individ căutat de poliţie şi a unui ostatic imobilizat. Dacă existase vreodată o "limită a raţionalului", tocmai o depăşise. "Aproape cu viteza sunetului."
Sophie şedea lângă Langdon şi Teabing în partea din faţă a cabinei ― Fan Jet Executive Design, după cum scria pe medalionul auriu de pe uşă. Fotoliile luxoase erau prinse pe şine în podea, putând fi repoziţionate şi fixate în jurul unei mese dreptunghiulare. O minisală de conferinţe. Decoraţiunile elegante nu puteau disimula însă situaţia câtuşi de puţin elegantă din celălalt compartiment al avionului, aproape de toaletă, unde Rémy, posac şi cu pistolul în mână, îndeplinea ordinele stăpânului său, de a-l păzi pe călugărul albinos aruncat la picioarele lui ca un balot murdar.
― Înainte de a ne îndrepta atenţia asupra cheii de boltă, spuse Teabing, v-aş ruga să-mi permiteţi câteva cuvinte.
Avea un aer stânjenit, ca un tată ce se pregătea să explice copiilor săi adevărul despre fete şi băieţi:
― Prieteni, îmi dau seama că eu sunt doar un oaspete în aceasta călătorie şi mă simt onorat pentru acest statut. Totuşi, ca unul care şi-a petrecut întreaga viaţă în căutarea Graalului, simt că este datoria mea să vă previn că aţi pornit pe un drum pe care nu mai există cale de întoarcere ― indiferent de pericolele ce vă vor sta în cale. Miss Neveu, bunicul dumitale ţi-a înmânat acest criptex în speranţa că vei păstra viu secretul Sfântului Graal.
― Da.
― Şi, fireşte, te simţi obligată să urmezi acest drum, indiferent unde te va duce el.
Sophie încuviinţă, cu toate că mai avea o motivaţie, la fel de puternică: "Adevărul despre familia mea". Deşi Langdon o asigurase că nu exista nici o legătură între cheia de boltă şi trecutul ei, simţea totuşi că acest mister avea o componentă profund personală, ca şi cum criptex-ul făurit de mâinile bunicului ei încerca să-i vorbească, să-i ofere un fel de alinare pentru pustiul care-i chinuise sufletul în toţi aceşti ani.
― Bunicul tău şi cei trei seneşali au murit în seara aceasta pentru a păstra cheia de boltă departe de Biserică. Opus Dei s-a apropiat de ea primejdios de mult. Înţelegi, sper, că acest fapt îţi aşează pe umeri o responsabilitate imensă. Ţi s-a încredinţată o torţă! O flacără vie, ce arde de două mii de ani şi pe care n-o poţi lăsa să se stingă. Torţa aceasta nu poate cădea în mâinile cui nu trebuie. Îmi dau seama ― continuă Teabing privind spre caseta din lemn de trandafir ― că nu ai avut de ales în această privinţă, dar, ţinând seama de ce se află în joc aici, trebuie ori să-ţi asumi deplina responsabilitate... ori s-o încredinţezi altcuiva.
― Bunicul mi-a dat mie criptex-ul. Sunt sigură că voi putea face faţă acestei responsabilităţi.
Teabing părea mai încurajat, dar nu pe deplin:
― Bun! Voinţa şi hotărârea fermă sunt necesare. Şi totuşi, aş vrea să mai ştiu ceva: înţelegi că deschiderea criptex-ului te va pune în faţa unei încercări şi mai grele?
― Cum aşa?
― Draga mea, imaginează-ţi că ai deodată în faţă o hartă care îţi arată unde este ascuns Sfântul Graal. În acel moment, vei fi în posesia unui adevăr capabil să schimbe istoria pentru totdeauna. Vei deveni păstrătoarea unui secret pe care omul l-a căutat timp de secole. Şi te vei confrunta cu responsabilitatea de a-l face cunoscut întregii lumi. Cel care va face acest lucru va fi venerat de unii şi dispreţuit de alţii. Problema care se pune este dacă vei fi suficient de puternică pentru a putea duce la îndeplinire o asemenea sarcină.
După un moment de gândire, Sophie replică:
― Nu sunt sigură că această decizie îmi aparţine.
Sprâncenele lui Teabing zvâcniră:
― Nu? Dacă nu ţie, cea care deţine cheia de boltă, atunci cui aparţine?
― Confreriei, care a reuşit să păstreaze secretul timp de aproape două mii de ani.
― Stăreţia? Cum? În noaptea asta a fost nimicită. Decapitată, aşa cum ai spus tu. Dacă este vinovat un spion din propriile rânduri sau cineva din afară, noi nu vom şti probabil niciodată, dar faptul rămâne: cineva a descoperit identităţile celor patru membri de vârf ai organizaţiei. În momentul de faţă, eu n-aş avea încredere în nici o persoană care se declară reprezentant al Stăreţiei.
― Şi atunci, ce sugerezi? întrebă Langdon.
― Robert, ştii la fel de bine ca mine că Stăreţia nu a apărat acest adevăr atâţia ani doar pentru a-l ţine ascuns o veşnicie. Membrii ei aşteptau momentul potrivit pentru a-l dezvălui ― momentul în care lumea este pregătită să facă faţă adevărului.
― Şi crezi că acest moment a sosit?
― Absolut. Nici n-ar putea fi mai evident acest lucru. Toate semnele istorice sunt vizibile şi, pe urmă, dacă Stăreţia nu ar fi intenţionat să-şi dezvăluie secretul foarte curând, de ce ar fi atacat Biserica tocmai acum?
― Călugărul încă nu ne-a spus ce urmărea, ripostă Sophie.
― Scopul pe care-l urmărea el este acelaşi cu al Bisericii ― de a distruge documentele care ar dezvălui marea mistificare. Vaticanul s-a apropiat acum de acest obiectiv mai mult decât oricând în trecut, iar Stăreţia ţi-a acordat dumitale toată încrederea ei, miss Neveu. Misiunea de salvare a Graalului include, în mod evident, şi suprema dorinţă a confreriei, aceea de a împărtăşi lumii întregi adevărul.
Langdon interveni:
― Leigh, a-i cere lui Sophie să ia o astfel de decizie înseamnă să-i arunci pe umeri o povară mult prea mare pentru cineva care a aflat abia cu o oră în urmă de existenţa documentelor Sangreal.
― Îmi cer scuze dacă te presez, miss Neveu. Eu, unul, am fost totdeauna de părere că aceste documente trebuie date publicităţii, dar, la urma urmei, decizia îţi aparţine. Cred însă că e important să te gândeşti la ceea ce se va întâmpla dacă vom reuşi să deschidem cheia de boltă.
― Domnilor, replică Sophie pe un ton ferm, pentru a folosi cuvintele voastre: "Nu tu găseşti Graalul, ci el te găseşte pe tine". Cred că Graalul m-a găsit pentru un motiv anume şi că, atunci când va veni timpul, voi şti ce să fac!
Amândoi o priviră surprinşi.
― Deci, adăugă ea cu un semn spre caseta din lemn. Să-i dăm drumul!

70

La Château Villette, în salon, locotenentul Collet privea focul din şemineu, dezamăgit la culme. Fache sosise cu câteva momente în urmă şi acum se afla în încăperea alăturată, zbierând la telefon şi încercând să coordoneze tentativa eşuată de a localiza Range Rover-ul.
"Ar putea fi oriunde acum", îşi spuse Collet.
Nesocotise ordinele directe ale căpitanului şi-l ratase pe Langdon a doua oară, aşa că era mulţumit cel puţin că PTS identificase urma de glonţ în podea, coroborând astfel afirmaţiile sale că în casă fusese tras un foc de armă. Dispoziţia lui Fache era însă cruntă şi locotenentul nu se îndoia că, o dată ce apele se vor mai linişti, repercusiunile grave nu vor întârzia să apară.
Din păcate, nimic din ce găsiseră în salon nu părea să indice nici ceea ce se întâmplase, nici cine fusese implicat. Audi-ul negru de afară fusese închiriat pe un nume fals, cu o carte de credit falsă, iar amprentele din maşină nu se potriveau cu cele existente în baza de date a Interpolului.
Un agent dădu buzna în salon:
― Unde-i căpitanul Fache?
― Vorbeşte la telefon, răspunse Collet fără a-şi lua privirea de la focul ce se stingea în şemineu.
― Am terminat de vorbit! lătră Fache, intrând în salon. Ce-ai aflat?
― Domnule, Centrala a primit un apel de la André Vernet, Depository Bank of Zürich. Omul vrea să discute cu dumneavoastră personal. Şi-a schimbat mărturia.
― Ce?
Acum Collet îşi ridică, în sfârşit, ochii.
― Vernet recunoaşte că Langdon şi Neveu au intrat în bancă în seara asta.
― Ne-am dat şi noi seama. De ce a minţit Vernet?
― Zice că nu vorbeşte decât cu dumneavoastră, dar a fost de acord să coopereze total.
― În schimbul a ce?
― Vrea ca numele băncii să nu ajungă în presă şi să-l ajutam să recupereze un bun furat. Se pare că Langdon şi Neveu au furat ceva din contul lui Saunière.
― Ce?! izbucni Collet. Cum?
Fache nici nu tresări.
― Ce au furat?
― Vernet nu ne-a oferit şi amănunte, dar se pare că e dispus la orice pentru a-şi recupera bunul respectiv.
Collet încercă să-şi imagineze cum de s-a putut întâmpla aşa ceva. Poate că Langdon şi Neveu l-au ameninţat pe bancher cu arma. Poate că l-au silit să deschidă contul lui Saunière şi să-i scoată din bancă în furgoneta blindată. Oricât de logic ar fi părut acest scenariu, locotenentului îi venea totuşi greu să creadă că Sophie Neveu s-ar implica într-o astfel de acţiune.
Din bucătărie, un alt agent strigă:
― Căpitane! Verificăm numerele de urgenţă ale lui Teabing şi am dat de aerodromul Le Bourget. Am veşti proaste!
După treizeci de secunde, Fache se pregătea să părăsească Château Villette. Aflase că Teabing avea un avion personal în apropiere de Le Bourget şi că acesta îşi luase zborul cu o jumătate de oră în urmă.
Funcţionarul de la aerodrom susţinuse că nu ştie cine era în avion şi nici încotro se îndreaptă. Decolarea nu fusese programată şi nu existase nici un plan de zbor. Cât se poate de ilegal, chiar pentru un aerodrom mic. Fache era sigur că, dacă-i va presa suficient de mult, va putea obţine răspunsurile dorite.
― Locotenent Collet! lătră el în drum spre uşă. Nu am de ales şi trebuie să te las la conducerea operaţiunilor PTS de aici. Încearcă să n-o dai în bară şi de data asta!

71

Când avionul ajunse la altitudinea de croazieră, zburând spre Londra, Langdon îşi desfăcu braţele din jurul casetei şi o aşeză pe masă. De-o parte şi de alta a lui, Sophie şi Teabing se aplecară spre ea, nerăbdători.
Profesorul nu acordă atenţie de aceasta dată criptex-ului şi discurilor sale marcate cu litere, ci se concentră asupra feţei interioare a capacului. Cu vârful unui pix, desfăcu atent trandafirul încastrat, scoţând la iveală textul gravat dedesubt. "Sub Rosa", murmură el, sperând că o nouă privire asupra scrisului îi va aduce lămurirea dorită. Focalizându-şi întreaga atenţie, profesorul studie textul ciudat:

După câteva secunde, frustrarea pe care o simţise şi prima oară la început începu să pună din nou stăpânire pe el.
― Leigh, pur şi simplu nu pot să înţeleg.
Din locul în care stătea, pe partea opusă a mesei, Sophie nu vedea textul, dar neputinţa lui Langdon de a identifica imediat limba o luă prin surprindere. "Bunicul folosea o limbă atât de obscură, încât nici un specialist în simbolistică n-o poate recunoaşte?" Dar apoi îşi dădu seama că acest fapt n-ar fi trebuit s-o mire; la urma urmei, n-ar fi fost acesta primul secret pe care i-l ascunsese bunicul ei.

În faţa ei, sir Leigh Teabing părea gata să explodeze. Nerăbdător să studieze şi el textul, se fâţâia pe scaun, se aplecă într-o parte şi încercă să vadă ceva pe lângă Langdon, care era încă aplecat deasupra casetei.
― Nu ştiu, şopti profesorul. Aş zice că-i o limbă semitică, dar nu sunt foarte sigur. Majoritatea limbilor semitice timpurii includ nek-kudot. Aceasta însă, nu!
― Probabil e mai veche, presupuse Teabing.
― Nekkudot? întreba Sophie.
― Majoritatea alfabetelor semitice modeme, îi explică britanicul fără a-şi ridica ochii, nu au vocale şi folosesc nekkudot ― puncte şi liniuţe scrise sub sau deasupra consoanelor ― pentru a indica sunetele vocalice. În termeni istorici, nekkudot a apărut recent în limbă.
Langdon continuă să privească textul, pierdut.
― O transliteraţie sefardică, poate...?
Dar Teabing deja nu mai rezistă:
― Dacă aş putea şi eu să...
Îşi întinse braţul şi trase caseta din faţa lui Langdon, apropiind-o de el. Americanul cunoştea bine limbile vechi standard ― greaca, latina, limbile romanice ― dar, din câte remarcase el, cea de aici părea mai specializată, poate o scriere Rashi sau o STAM cu ghirlande.
Trăgând adâncând aer în piept, Teabing îşi lăsă privirea să se înfrupte din textul gravat. Minute îndelungi rămase tăcut. Cu fiecare secundă, încrederea în sine i se topea:
― Sunt uluit, spuse, în cele din urmă. Limba asta nu seamănă cu nimic din ce am văzut eu până acum!
Langdon oftă, descurajat:
― Pot să văd şi eu? întrebă Sophie.
Teabing se prefăcu a n-o fi auzit:
― Robert, spuneai mai devreme că ai impresia că ai mai văzut ceva asemănător înainte?
Profesorul părea siderat:
― Aşa am crezut, dar nu sunt sigur. Scrierea îmi pare oarecum familiară.
― Leigh! insistă Sophie, deloc încântată să fie lăsată pe dinafară. Pot să mă uit şi eu la caseta pe care mi-a lăsat-o bunicul?
― Fireşte, dragă, replică el şi împinse caseta spre ea.
Nu voise s-o umilească, dar era cert că Sophie Neveu se amesteca unde nu-i fierbea oala. Dacă un istoric al Royal Society şi un profesor de simbolistică de la Harvard nu puteau identifica limba respectivă, cum să reuşească ea...
― Aaah! exclamă Sophie la câteva secunde după ce-şi aruncase privirea pe text. Trebuia să-mi fi închipuit!
Langdon şi Teabing se întoarseră în acelaşi timp, privind-o uimiţi.
― Să-ţi fi închipuit ce? se interesă sir Leigh.
― Că asta e limba pe care ar fi folosit-o bunicul.
― Vrei să spui că poţi citi textul?
― Foarte uşor, ciripi Sophie, încântată de sine. Bunicul m-a învăţat limba asta pe când aveam doar şase ani. O vorbesc fluent.
Apoi se aplecă peste masă şi-l fulgeră pe Teabing cu o privire dojenitoare:
― Şi sincer, sir, ţinând cont de loialitatea dumneavoastră faţă de Coroană, sunt puţintel surprinsă că n-aţi recunoscut-o de la bun început.
Instantaneu, Langdon îşi dădu seama.
"Nu-i de mirare că scrisul îmi părea al naibii de familiar!"
Cu câţiva ani în urmă, profesorul luase parte la un eveniment desfăşurat în cadrul Muzeului Fogg de la Harvard. Fost absolvent al universităţii, Bill Gates acceptase să împrumute muzeului una dintre nepreţuitele sale achiziţii ― optsprezece coli de hârtie pe care le cumpărase recent în cadrul unei licitaţii de la Armand Hammer Estate.
Suma oferită ― nu mai puţin de 30,8 milioane de dolari.
Autorul paginilor ― Leonardo da Vinci.
Cele optsprezece file ― numite Codex Leicester, în cinstea celebrului lor deţinător, contele de Leicester ― erau tot ce mai rămăsese dintr-un fascinant jurnal al lui da Vinci: eseuri şi schiţe ce rezumau teoriile sale originale despre astronomie, geologie, arheologie şi hidrologie.
Profesorul îşi mai amintea şi acum reacţia pe care o avusese atunci când, după ce stătuse răbdător la rând, zărise în sfârşit preţioasele documente. O cruntă dezamăgire. Scrisul era ininteligibil. Deşi excelent conservate şi scrise într-o caligrafie impecabilă ― cerneală stacojie pe hârtie alb-gălbuie ― codexul părea o aiureală. La început, Langdon crezuse că nu poate citi nimic fiindcă da Vinci scrisese textul în italiana veche. Dar după ce le studiase cu atenţie, îşi dăduse seama că nu recunoaşte nici un cuvânt, ba chiar nici o literă.
― Încercaţi aşa, domnule, i se adresase unul dintre responsabilii muzeului, arătându-i o oglinjoară de mână prinsă cu un lănţişor de marginea vitrinei.
Langdon luase oglinda şi privise textul reflectat pe suprafaţa ei.
Totul era perfect lizibil!
În nerăbdarea sa de a citi notiţele marelui savant, uitase că una dintre numeroasele sale aptitudini deosebite era aceea de a scrie "în oglindă". Istoricii se întrebaseră adesea dacă da Vinci proceda aşa doar pentru a se amuza sau pentru a se asigura că nimeni altcineva nu-i înţelege scrisul şi deci nu-i poate fura ideile. Motivele erau însă lipsite de importanţa; doar Leonardo ştia sigur de ce.

Sophie surâse în sinea ei, văzând câ Langdon înţelesese.
― Pot să citesc primele cuvinte, spuse ea. Sunt în engleză.
Teabing încă nu pricepuse:
― Explicaţi-mi şi mie!
― Scriere inversă, răspunse Langdon. Avem nevoie de o oglindă.
― Ba nu, replica Sophie. Sunt sigură că furnirul ăsta este suficient de subţire.
Luă caseta şi, plasând-o în faţa unei lămpi de pe perete, începu să examineze partea interioară a capacului. Bunicul ei nu putea scrie invers, aşa că întotdeauna "trişa": scria normal, apoi întorcea hârtia pe partea cealaltă şi retrasa contururile. În acest caz, probabil că pirogravase textul firesc pe o bucată de lemn şi apoi rindeluise dosul lemnului până ce rămăsese doar o foiţă subţire, prin care scrisul pirogravat se vedea clar. Nu-i mai rămăsese după aceea decât să întoarcă foiţa de lemn invers şi s-o fixeze în capacul casetei.
Aşezând capacul în dreptul lămpii, îşi dădu seama că presupunerile ei erau corecte. Fasciculul viu de lumină străbătea stratul subţire de lemn, iar textul apărea scris normal.
Perfect inteligibil.
― Engleză, bâigui Teabing, luându-şi capul în mâini de ruşine. Limba mea maternă!
În partea din spate a avionului, Rémy Legaludec asculta cu atenţie, încercând să audă ceva pe fondul sonor al motoarelor, dar nu reuşea să desluşească nimic. Nu-i plăcea deloc modul în care decurgeau evenimentele din această noapte. Absolut deloc. Privi din nou spre călugărul legat fedeleş de la picioarele sale. Omul zăcea nemişcat, resemnat parcă sau rugându-se în tăcere pentru izbăvire.

72

La cinci mii de metri în atmosferă, Robert Langdon simţea cum lumea reală dispare în jurul lui, lăsându-se absorbit de poemul lui Saunière, lizibil în lumină prin capacul casetei:

Sophie luă o bucată de hârtie şi transpuse repede scrierea în engleza obişnuită. când sfârşi, toţi trei se aplecară asupra textului, citindu-i pe rând. Era ca un fel de rebus arheologic... o ghicitoare ce făgăduia să indice cum poate fi deschis criptex-ul:

An ancient word of wisdom frees this scroll...
And helps us keep her scaner'd family whole...
A headstone praised by Templars is the key...
And atbash will reveal the truth to thee.
"Un străvechi cuvânt de-nţelepciune liberează acest papirus...
Pentru ca al ei neam unit să îl păstram...
Piatra de căpătâi dragă templierilor e cheia...
Ce atbash adevărul ţi-l va revela."

Înainte să se apuce să se întrebe care poate fi parola ascunsă în aceste versuri, Langdon sesiză un alt aspect, mult mai profund: metrica poemului. "Pentametru iambic!"
Îl întâlnise de nenumărate ori de-a lungul anilor în care studiase societăţile secrete din Europa ― ba chiar şi anul trecut, în Arhivele Secrete ale Vaticanului. Vreme de secole, pentametrul iambic fusese preferatul învăţaţilor de pretutindeni, de la grecul Arhilocus până la Shakespeare, Milton, Chaucer şi Voltaire ― oameni cu vederi largi, care îşi scriseseră comentariile pe teme sociale într-un metru pe care mulţi îl considerau ca având proprietăţi mistice. Rădăcinile pentametrului iambic erau extrem de vechi, datând din vremurile păgâne.
"Iambi. Două silabe cu accent opus. Accentuată şi neaccentuată. Yin şi yang. O pereche echilibrată. Şiruri de câte cinci astfel de perechi. Pentametru. Cinci ― pentru pentagrama zeiţei Venus şi pentru sacrul feminin."
― E un pentametru! exclamă Teabing, întorcându-se spre Langdon. Şi poemul e în engleză! La lingua pura!
Profesorul încuviinţă. La fel ca majoritatea societăţilor secrete aflate pe poziţii opuse faţă de cea a Bisericii, Le Prieuré de Sion considerase timp de secole că engleza era unica limbă europeană "pură". Spre deosebire de franceză, spaniolă şi italiană, toate înrudite cu latina ― limba Vaticanului ― engleza nu era accesibilă maşinii de propagandă a Romei, devenind astfel în timp o limbă secretă, folosită preponderent de acele organizaţii suficient de educate pentru a o învăţa.
― Poemul acesta, exclamă Teabing, se referă nu numai la Graal, ci şi la templieri şi la urmaşii Mariei Magdalena! Ce am putea cere mai mult?
― Parola, replică Sophie, citind încă o dată poemul. Se pare că avem nevoie de un străvechi cuvânt de înţelepciune.
― Abracadabra? propuse britanicul, cu privirea scânteind.
"Un cuvânt din cinci litere", îşi spuse Langdon, gândindu-se la uriaşul număr de termeni vechi ce ar putea fi consideraţi cuvinte de înţelepciune ― fragmente din texte mistice, profeţii astrologice, legăminte ale societăţilor secrete, incantaţii Wicca, formule magice egiptene, mantre păgâne... Lista era nesfârşită.
― Parola, continuă Sophie, pare a avea legătură cu templierii. "Şi piatra de căpătâi a templierilor e cheia."
― Leigh, tu eşti specialistul în templieri. Ai vreo idee?
După câteva secunde de meditaţie, Teabing oftă.
― Păi, piatra de căpătâi nu poate fi altceva decât o piatră de mormânt. Este posibil ca poemul să se refere la mormântul pe care templierii îl consideră ca fiind al Mariei Magdalena, însă asta nu ne ajută prea mult, fiindcă nu ştim unde se află acest loc de veci.
― În ultimul vers, interveni Sophie, se spune că atbash va revela adevărul. Am mai auzit undeva cuvântul acesta... atbash.
― Nu mă miră deloc, replică Langdon. L-ai auzit probabil la cursul de criptografie. Cifrul Atbash este unul dintre cele mai vechi coduri.
"Desigur! Celebrul sistem ebraic de codificare."
Într-adevăr, învăţase la cursul de criptografie despre cifrul Atbash, care data din jurul anului 500 înainte de Hristos şi era folosit în prezent ca un exemplu clasic de schemă de substituţie rotaţională. O formă banală de criptogramă ebraică, cifrul Atbash era un simplu cod de substituţie bazat pe alfabetul ebraic, de douăzeci şi două de litere. În Atbash, prima literă era înlocuită cu ultima a alfabetului, cea de-a doua cu penultima şi aşa mai departe.
― Cifrul Atbash este cum nu se poate mai potrivit, remarcă Teabing. Texte criptate cu ajutorul lui pot fi întâlnite în Cabala, în manuscrisele de la Marea Moartă şi chiar în Vechiul Testament. Specialiştii şi misticii evrei mai descoperă încă şi astăzi înţelesuri ascunse folosind acest cod. Nu mă îndoiesc că Stăreţia a studiat şi ea cifrul Atbash.
― Singura problemă, interveni Langdon, este că nu avem nici un text căruia să-i aplicăm acest cifru.
Teabing oftă.
― Trebuie să fie un cod pe piatra aceea de mormânt! Nu trebuie decât să găsim piatra de căpătâi atât de preţuită de templieri.
După expresia întunecată de pe chipul profesorului, Sophie înţelese că nu le va fi deloc uşor să facă acest lucru.
"Atbash e cheia. Dar ne lipseşte uşa!"
Trei minute mai târziu, britanicul suspină din greu şi clatină din cap:
― Prieteni, sunt depăşit! Lăsaţi-mă să mă gândesc puţin în linişte; mă duc să văd ce fac Rémy şi oaspetele nostru şi să aduc ceva de ronţăit.
Şi plecă spre compartimentul din spate al avionului.
Sophie se simţea şi ea istovită.
Afară, întunericul dinaintea apariţiei zorilor era ca de smoală. O senzaţie stranie îşi făcu loc în sufletul ei: parcă zbura aiurea prin spaţiu, fără nici cea mai vagă idee unde va ateriza. Îşi petrecuse întreaga copilărie dezlegând enigme create de Jacques Saunière şi acum avea neplăcuta impresie că poemul din faţa lor conţinea informaţii pe care încă nu le sesizaseră.
"Trebuie să mai fie ceva aici, îşi spuse. Ingenios ascuns... dar real."
Şi mai era un gând care o frământa: se temea că, presupunând că vor izbuti să deschidă criptex-ul, ceea ce vor găsi înăuntru nu va fi o simplă "hartă către Sfântul Graal". În ciuda convingerii celor doi bărbaţi că în cilindrul de piatră se afla "adresa" comorii, ea dezlegase suficiente mistere ale bunicului său pentru a şti că acesta nu-şi dezvăluia secretele prea uşor.

73

Controlorul de trafic aerian din tura de noapte moţăia în faţa unui radar în aşteptare, când căpitanul Poliţiei Judiciare dădu cu uşa de perete.
― Avionul lui Teabing! ţipă la el Bezu Fache dând buzna în turnul de control. Încotro a plecat?
Iniţial, omul bâigui ceva într-o jalnică încercare de a proteja interesele britanicului ― unul dintre cei mai respectabili clienţi ai aerodromului.
― Bine, replică Fache. Te bag la arest fiindcă ai permis unui avion particular să decoleze fără să aibă un plan de zbor.
Căpitanul îi făcu semn unui agent, care se apropie cu o pereche de cătuşe. Controlorul se ridică, tremurând. Îşi aminti articolele din presă care dezbăteau o problemă controversată: era căpitanul Fache un erou sau un pericol public? El, unul, tocmai aflase răspunsul la această întrebare.
― Staţi! se rugă el la vederea cătuşelor. Doar atât vă pot spune: sir Leigh Teabing zboară adesea la Londra pentru un tratament medical. Are un hangar la Aeroportul Biggin Hill din Kent. La marginea Londrei.
Fache făcu semn ofiţerului cu cătuşele să se îndepărteze:
― Spre Biggin Hill se îndreaptă şi în seara asta?
― Nu ştiu. Avionul a decolat pe culoarul său obişnuit şi ultimul contact radar avut cu el sugerează Londra ca destinaţie. Biggin Hill pare foarte probabil.
― Mai avea şi alţi pasageri?
― Domnule, jur că eu n-am de unde şti acest lucru. Clienţii noştri se pot duce direct la hangar şi se îmbarcă aşa cum doresc. Persoanele care se află la bord intră în responsabilitatea ofiţerilor vamali de la aeroportul de destinaţie.
Fache se uită din nou la ceas şi apoi privi aeronavele înşiruite ce aşteptau afară.
― Dacă se ducând la Biggin Hill, în cât timp ajung?
Controlorul îşi răsfoi documentele:
― E un zbor scurt. Avionul ar putea ateriza în jurul orei... şase treizeci. Adică peste cincisprezece minute.
Fache se încruntă şi se întoarse spre unul dintre oamenii săi.
― Adu-mi un elicopter aici. Plec la Londra. Şi fă-mi legătura cu poliţia din Kent. Nu cu serviciul MI 5. Vreau discreţie. Poliţia locală. Spune-le să permită aeronavei lui Teabing să aterizeze şi pe urmă să-l înconjoare pe pistă. Să nu debarce nimeni până ce n-ajung eu acolo!

74

― Eşti tăcută, observă Langdon privind-o pe Sophie, aşezată de cealaltă parte a mesei.
― Doar obosită. Şi poemul acesta... Nu ştiu.
Profesorul avea şi el aceeaşi stare de spirit. Huruitul motoarelor şi uşoara legănare a avionului parcă îl hipnotizau, iar capul încă îl durea acolo unde îl lovise călugărul. Teabing era tot undeva în compartimentul din spate şi Langdon hotărî să profite de momentul de singurătate pentru a vorbi cu Sophie ceva ce-l frământase de mult.
― Cred că am înţeles, în parte, motivul pentru care bunicul tău ţi-a cerut să iei legătura cu mine. Cred că voia ca eu să-ţi explic ceva!
― Istoria Sfântului Graal şi a Mariei Magdalena nu sunt motive suficiente?
Langdon ezită o clipă, neştiind cum ar trebui să continue.
― Este vorba despre răceala dintre voi doi, despre motivul pentru care nu ai mai vorbit cu el timp de zece ani. Jacques Saunière spera, cred, că lucrurile se vor îndrepta dacă vei înţelege ce anume v-a îndepărtat unul de altul.
Sophie se foi în scaun:
― Dar nu ţi-am spus ce anume ne-a îndepărtat unul de altul.
El o privi atent, scrutător:
― Ai surprins un ritual sexual, nu-i aşa?
― De unde ştii asta? !
― Sophie, mi-ai spus că ai văzut un lucru care te-a convins că bunicul tău făcea parte dintr-o societate secretă. Iar acel lucru te-a deranjat atât de tare, încât de atunci ai refuzat să mai stai de vorbă cu el. Eu ştiu destule despre societăţile secrete; n-am nevoie de mintea unui da Vinci pentru a-mi închipui ce anume ai văzut!
Ea tăcea.
― S-a întâmplat prin primăvară, nu-i aşa? continuă Langdon. În preajma echinocţiului. Pe la mijlocul lui martie.
Sophie privea în continuare pe fereastră:
― Veneam în vacanţa de primăvara, de la universitate. Mă întorsesem acasă cu câteva zile mai devreme.
― Vrei să-mi povesteşti?
― Nu cred.
Apoi, brusc, se întoarse spre el; avea ochii în lacrimi.
― Nu ştiu prea bine ce am văzut.
― Erau prezenţi atât bărbaţi, cât şi femei?
După o clipă, Sophie încuviinţă.
― Îmbrăcaţi în alb şi negru?
Îşi şterse lacrimile şi apoi înclină din nou din cap, părând mai relaxată.
― Femeile purtau rochii albe de mătase... şi pantofi aurii. Ţineau în mâini globuri aurii. Bărbaţii aveau tunici negre şi pantofi negri.
Profesorul se strădui să-şi ascundă emoţiile, aproape că nu-i venea să creadă ceea ce auzea. Sophie Neveu fusese martora unei ceremonii sacre, vechi de două mii de ani!
― Purtau măşti? întrebă el. Măşti androgine?
― Da. Toţi. Identice. Femeile albe, bărbaţii negre!
Langdon citise numeroase descrieri ale acestei ceremonii şi-i înţelegea originile mistice:
― Se numeşte Hieros Gamos, îi spuse în şoaptă. Datează de peste două mii de ani. Preoţii şi preotesele egiptene o îndeplineau periodic, pentru a celebra puterea reproductivă a femeii. Iar dacă ai surprins Hieros Gamos fără a avea pregătirea şi cunoştinţele necesare pentru a-i înţelege semnificaţia, îmi dau seama că ai fost destul de şocată.
Ea nu îi răspunse.
― Expresia Hieros Gamos provine în limba greacă şi înseamnă mariaj sacru.
― Ritualul pe care l-am văzut eu nu era deloc o căsătorie.
― Mariaj, adică uniune, Sophie.
― Mai bine zis, sex.
― Nu.
― Nu?
Ochii ei măslinii îl priveau întrebători acum şi, pentru moment, Langdon cedă puţin.
― Adică... da, dintr-un punct de vedere, dar nu aşa cum înţelegem noi termenul azi.
Şi-i explică mai departe că, deşi ceea ce văzuse ea păruse probabil un fel de ritual sexual, Hieros Gamos nu avea nimic de-a face cu erotismul. Era un act spiritual. În trecut, actul sexual era modalitatea prin care omul putea ajunge la experienţa dumnezeirii. Anticii credeau că nici un bărbat nu era împlinit din punct de vedere spiritual dacă nu avea cunoaşterea carnală a sacrului feminin. Uniunea fizică dintre bărbat şi femeie constituia unica modalitate prin care omul se împlinea spiritual şi ajungea la gnosis ― cunoaşterea divinului. Pe vremea zeiţei Isis, ritualurile sexuale erau considerate unica punte dintre Pământ şi Ceruri.
― Prin comuniunea cu femeia, continuă Langdon, bărbatul putea atinge un moment de orgasm în care mintea i se golea de orice gând şi atunci putea să-l vadă pe Dumnezeu.
Sophie îi aruncă o privire sceptică:
― Orgasmul ca... rugăciune?
Profesorul ridică din umeri, deşi ea avea dintr-un anumit punct de vedere dreptate. Din punct de vedere fiziologic, orgasmul masculin era însoţit de o frântură de secundă complet lipsită de gânduri. Un scurt vacuum mental. Un moment de limpezime, în care Dumnezeu putea fi întrezărit. Cei care practică meditaţia ating aceeaşi stare de vid mental fără să aibă nevoie de sex şi descriu adesea Nirvana ca pe un infinit orgasm spiritual.
― Sophie, nu trebuie să uiţi că opiniile despre sex ale anticilor erau complet diferite de ale noastre, cei de astăzi. Actul sexual dădea naştere unei noi vieţi ― miracolul suprem ― ori miracolele nu pot fi împlinite decât de zei. Capacitatea femeii de a da viaţă din pântecele ei îi conferea un caracter sacru. De zeiţă. Iar actul sexual era comuniunea celor două jumătăţi ale spiritului uman ― cea masculină şi cea feminină ― prin care bărbatul putea afla împlinirea spirituală şi cunoaşterea lui Dumnezeu. Ce ai văzut tu nu avea nimic de-a face cu sexul, ci cu spiritualitatea. Ritualul Hieros Gamos nu e o perversiune. E o ceremonie profund sacrosanctă.
Cuvintele lui păreau că au atins o coardă sensibilă a sufletului ei. Sophie fusese extrem de reţinută şi de stăpână pe sine toată seara, dar acum, pentru prima dată, Langdon văzu cum aerul ei ferm şi controlat începe să se destrame. Ochii i se umplură din nou de lacrimi, pe care şi le şterse cu mâneca jachetei.
Mai bine să-i lase o clipă să-şi revină. Desigur, conceptul actului sexual ca o cale de comuniune cu Dumnezeu era, la prima vedere, de neimaginat. Studenţii lui evrei afişau întotdeauna o expresie siderată când le spunea că tradiţia iudaică timpurie implica acte sexuale rituale. "Şi nu altundeva, ci doar în Templu!" Evreii din vechime credeau că în Sfânta Sfintelor din Templul lui Solomon rezida nu numai Dumnezeu, ci şi corespondentul său feminin, Shekinah. Oamenii care căutau împlinirea spirituală veneau la Templu pentru a consulta preotesele ― hierodule ― cu care făceau dragoste şi aveau asfel experienţa divinului prin intermediul uniunii fizice. Tetragrama iudaică YHWH ― numele sacru al lui Dumnezeu ― provine, de fapt, din numele Yehova, la rândul lui o îmbinare androgină a masculinului Yah cu numele pre-ebraic al Evei, Havah.
― Pentru Biserica începuturilor creştine, îi explică Langdon pe acelaşi ton blând, "utilizarea" actului sexual ca un mijloc de a comunica direct cu Dumnezeu constituia o ameninţare serioasă pentru puterea şi autoasumata ei poziţie de unic intermediar între om şi divinitate. Din motive lesne de înţeles, Biserica a făcut tot ce a putut pentru a demoniza dragostea fizică şi a o ostraciza ca pe un act dezgustător şi păcătos. Iar celelalte religii majore ale vremii au procedat la fel.
Sophie rămase tăcută, dar profesorul avea impresia că încet-încet începe să-l înţeleagă mai bine pe bunicul ei. Ca o ironie a sorţii, Langdon abordase aceeaşi temă în sala de curs, cu numai câteva luni în urmă.
― E, oare, surprinzător faptul că avem faţă de sex sentimente contradictorii? îi întrebase atunci pe studenţii săi. Moştenirea noastră antică şi însăşi fiziologia corpului uman ne sugerează că sexul e un lucru perfect natural ― o cale spre împlinirea spirituală ― şi totuşi religia modernă îl blamează, considerându-l ruşinos, şi ne învaţă să ne înăbuşim dorinţele sexuale ca fiind porniri diavoleşti.
Langdon preferase totuşi să nu-şi şocheze studenţii povestindu-le că mai mult de zece societăţi secrete din lumea întreagă ― multe foarte influente ― practicau încă şi astăzi ritualuri sexuale, păstrând astfel vii vechile tradiţii. Personajul interpretat de Tom Cruise în Eyes Wide Shut descoperise acest lucru când se strecurase în mijlocul unei întruniri secrete a elitei din Manhattan şi surprinsese o ceremonie Hieros Gamos. Din păcate, realizatorii filmului denaturaseră semnificaţia ritualului, dar esenţa lui totuşi rămăsese ― o societate secretă care celebra magia uniunii sexuale.
― Domnule profesor, îl interpelase un student de prin ultimele rânduri. Vreţi să spuneţi că, în loc să mergem la biserică, ar trebui să facem mai mult sex?
Langdon surâsese, fără a muşca din momeală. Din ce auzise el despre petrecerile de la Harvard, tinerii ăştia nu duceau deloc lipsă de sex.
― Domnilor, replicase el, conştient că se află pe un teren minat, aş putea să vă ofer doar o sugestie. Fără a fi atât de temerar, încât să propovăduiesc sexul premarital şi, deopotrivă, fără a fi atât de naiv încât să cred că sunteţi cu toţii nişte îngeraşi puri, vă voi oferi un singur sfat referitor la viaţa sexuală...
Toţi băieţii din sală se aplecaseră în faţă, pentru a auzi mai bine.
― Data viitoare când vă veţi afla în compania unei femei, încercaţi să priviţi în propriul suflet şi să vedeţi dacă nu cumva puteţi aborda sexul ca pe un act mistic, spiritual. Străduiţi-vă să găsiţi acea scânteie de divinitate pe care bărbatul o poate atinge numai prin uniunea cu sacrul feminin.
Fetele din bănci aprobaseră în tăcere, surâzând cu subânţeles. Băieţii schimbaseră între ei chicote grosolane şi glume fără perdea. Langdon oftase. Bărbaţii de la colegiu erau încă nişte băieţei.

Sophie îşi lipi fruntea rece de fereastră şi, privind în gol, în noapte, încercă să înţeleagă tot ce-i spusese Langdon. Păreri de rău începeau iarăşi s-o copleşească. "Zece ani." Gândul îi zbură la teancurile de scrisori nedeschise pe care le primise de la bunicul ei. "Îi voi spune totul lui Robert." Fără a-şi întoarce privirea de la geam, începu să îi povestească. Încet. Cu reţinere.
Relatându-i cele întâmplate în noaptea aceea, simţi cum alunecă înapoi, în trecut... străbate păduricea din jurul proprietăţii bunicului ei din Normandia... cercetează casa care pare pustie... aude vocile care răzbescând de undeva, de dedesubt... şi apoi descoperă uşa secretă. Coboară încet scara de piatră, treaptă cu treaptă. Parcă simte şi acum în nări aerul jilav, rece... Era în martie. Din penumbra în care se ascunsese, la capătul scării, privea grupul de oameni necunoscuţi care se legănau şi intonau incantaţiile la lumina tremurătoare a lumânărilor.
"Visez", îşi spusese în sinea ei. "E un vis. Ce altceva ar putea fi?"
Femeile şi bărbaţii erau intercalaţi, alb, negru, alb, negru. Robele de mătase fluturau atunci când femeile ridicau în mâini globurile aurii şi rosteau în cor:
― Am fost cu tine de la începuturi, în zorii a tot ce e sfânt, te-am purtat în pântece înainte de venirea zilei.
Apoi globurile erau lăsate mai jos şi toţi participanţii începeau să se legene înainte şi înapoi, de parcă ar fi fost în transă. Celebrau, probabil, ceva ce se afla chiar în mijlocul cercului.
"La ce se uită oare?"
Ritmul incantaţiei se acceleră. Mai repede! Mai tare!
― Femeia din faţa ta e dragoste! strigau femeile, ridicând din nou globurile.
Iar bărbaţii răspundeau:
― Ea-şi are sălaş în eternitate!
Incantaţia era din ce în ce mai sacadată. Mai rapidă. Mai sonoră. Participanţii făcuseră un pas înainte şi îngenuncheaseră cu toţii, în acea clipă, Sophie reuşise, în sfârşit, să vadă ceea ce priveau toţi.
Pe un altar jos, decorat, din mijlocul cercului, se afla un bărbat. Gol, întins pe spate, cu chipul acoperit de o mască neagră. Sophie recunoscuse imediat trupul şi semnul din naştere de pe umăr. Abia izbutise să-şi înăbuşe strigătul de surprindere. Grand-père! Imaginea era într-adevăr şocantă, dar asta nu era totul.
Deasupra bunicului ei se afla o femeie, goală şi ea, cu o mască albă şi cu părul bogat, argintiu, care-i cădea liber pe spate. Avea un trup durduliu, departe de a fi perfect, şi se legăna în ritmul incantaţiei, făcând dragoste cu bunicul ei.
Sophie voise să se întoarcă şi să fugă, dar picioarele îi erau ca de plumb. Zidurile subsolului o încarcerau, iar incantaţia, ajunsă la un ritm ameţitor, o hipnotiza. Cuvintele intonate deveniseră aproape un cântec, tot mai tare, mai sacadat şi mai frenetic. Cu un urlet brusc, întreaga atmosferă păruse că explodează. Simţea că i se taie respiraţia şi îşi dăduse seama că plânge în hohote mute. Se întorsese şi se împleticise pe scări, ieşise afară din casă, şi pornise imediat spre Paris, tremurând din tot corpul.

75

Turbojetul survola marea de lumini de pe Coasta de Azur, când Aringarosa îşi închise telefonul, după o a doua convorbire cu Fache. Întinse mâna după punga pe care o folosea când avea rău de avion, dar îşi dădu seama că era prea şocat pentru a mai simţi chiar şi greaţă.
"De s-ar termina odată!"
Ultimele veşti primite de la Fache erau greu de imaginat, incredibile, dar în noaptea asta nimic nu mai părea să aibă sens. "Ce se întâmplă?" Totul ieşise violent de sub orice posibilitate de control, "În ce l-am amestecat pe Silas? În ce m-am amestecat eu însumi?!"
Tremurând, episcopul se apropie de cabina pilotului.
― Trebuie să schimbam destinaţia.
Pilotul îi aruncă o privire peste umăr şi izbucni în râs:
― Glumeşti, nu-i aşa?
― Nu. Trebuie să ajung imediat la Londra!
― Părinte, ăsta e un zbor charter, nu un taxi!
― Îţi voi plăti suplimentar, fireşte! Cât vrei? Până la Londra facem doar o oră în plus spre nord şi aproape că nu e nevoie să schimbam direcţia, aşa că...
― Nu e o chestiune legată de bani, părinte! Sunt alte elemente de care trebuie să ţin seama.
― Zece mii de euro. Pe loc.
Pilotul se întoarse, cu ochii cât cepele.
― Cât? Ce fel de preot poartă cu el atâţia bani lichizi?!
Aringarosa se apropie de servieta lui neagră, o deschise şi scoase una dintre obligaţiunile la purtător, pe care i-o întinse.
― Ce-i asta? întreba omul.
― O obligaţiune la purtător emisă de Banca Vaticanului, în valoare de zece mii de euro.
Pilotul îi aruncă o privire nedumerită:
― E acelaşi lucru cu banii lichizi!
― Numai că banii sunt bani, îi răspunse omul şi-i înapoie obligaţiunea.
Aringarosa simţi că i se înmoaie picioarele şi se rezemă de uşa cabinei.
― E o problemă de viaţă şi de moarte, îi spuse. Trebuie să mă ajuţi. Trebuie să ajung la Londra.
Pilotul privi lung inelul de aur de pe degetul episcopului.
― Sunt diamante adevărate?
― Oh, nu mă pot despărţi de acest inel!
Omul ridică din umeri şi-i întoarse spatele, revenind la comenzile avionului.
Cu o tristeţe copleşitoare, Aringarosa îşi mângâie inelul de pe deget. Din păcate, tot ce însemna acest inel pentru el avea să fie pierdut, oricum. După un îndelung moment, îl scoase de pe inelar şi-l aşeză tăcut pe bordul avionului.
Apoi se retrase la locul său din spate şi se trânti pe o banchetă. După cincisprezece secunde, simţi cum avionul virează câteva grade spre nord.
Totuşi, episcopul nu simţea nici o urmă de bucurie în suflet.
Totul începuse sub forma unei cauze sfinte. Un plan ingenios pus la punct. Acum, aidoma unui domino, piesele se prăbuşeau una câte una... iar finalul nu se întrezărea încă.

76

Se vedea clar că Sophie nu-şi revenise încă de pe urma amintirilor recent răscolite. În ceea ce-l privea pe el, Langdon era uluit de ceea ce tocmai auzise. Pe lângă faptul că surprinsese ritualul în plină desfăşurare, Sophie se văzuse nevoită să facă faţă unei realităţi de două ori mai şocante: personajul central fusese însuşi bunicul ei... Marele Maestru al confreriei Le Prieuré de Sion. E drept, într-o companie selectă: da Vinci, Botticelli, Isaac Newton, Victor Hugo, Jean Cocteau... Jacques Saunière.
― Nu ştiu ce altceva ţi-aş mai putea spune, şopti el.
Ochii ei, scăldaţi în lacrimi, aveau acum o nuanţă adâncă, măslinie:
― M-a crescut ca pe propria fiică.
Profesorul recunoscu emoţia care, treptat, îi înceţoşa privirea: remuşcare. Profundă şi rece. Sophie Neveu îl alungase pe bătrân din viaţa ei şi în sfârşit acum îl vedea într-o cu totul altă lumină.
Afară, zorii se iveau deja pe cer, o dungă roşiatică marca răsăritul. Sub ei, pământul era încă învăluit în întuneric.
― Ceva de mâncare, dragii mei?
Teabing intră în cabină, ducând în mână o tavă cu o cutie de biscuiţi şi câteva cutii de Cola, scuzându-se pentru puţinele rezerve de care dispunea.
― Prietenul nostru, călugărul, încă nu e pregătit să vorbească! Să-i mai lăsăm însă puţin timp!
Apoi, muşcând dintr-un biscuit, îşi îndreptă atenţia spre poem.
― Deci, dragii mei, înregistrăm vreun progres? Ce încearcă bunicul tău să ne spună aici? întrebă el uitându-se la Sophie. Unde mama dracului e piatra aceea de căpătâi? Piatra atât de dragă templierilor!
Sophie clătină din cap, fără să-i răspundă.
Lăsându-l pe britanic să studieze din nou versurile, Langdon deschise o cutie de Cola şi se întoarse spre fereastră, cu gândurile pierdute printre imagini ale unor ritualuri tainice şi coduri secrete. "Piatra de căpătâi dragă templierilor e cheia." Luă o înghiţitură din lichidul dulce şi călduţ. "O piatră de căpătâi venerată de templieri!"
Întunericul nopţii se destrămă rapid şi, sub ochii săi, apele oceanului căpătară luciri vii. "Canalul Mânecii." Nu mai era mult până la destinaţie.
Poate că lumina zilei le va aduce o nouă înţelegere, o nouă viziune, dar cu cât cerul devenea mai alburiu, cu atât gândurile lui păreau mai negre. Ritmurile pentametrului iambic şi incantaţiile ritualului Hieros Gamos păreau a se confunda cu huruitul motoarelor.
"O piatră de căpătâi venerată de templieri."
Dedesubt, oceanul lăsase din nou loc pământului şi, brusc, o idee nouă îi străfulgeră prin minte. Cutia de băutură aproape că-i scăpă din mână:
― N-o să vă vină să credeţi, exclamă în timp ce se întorcea spre ceilalţi. Piatra de căpătâi a templierilor... Mi-am dat seama ce este!
Teabing făcu ochii mari, de parcă erau două farfurioare:
― Ştii unde este piatra de mormânt?
Langdon surâse:
― Nu, nu unde este, ci mai degrabă ce anume este.
Sophie şi britanicul se traseră mai aproape, numai ochi şi urechi.
― Cred că termenul "piatră de căpătâi" este o exprimare aproape literală, care se referă efectiv la un cap din piatră, le explică Langdon, care căzuse pradă din nou entuziasmului său didactic. Nu e o piatră de mormânt.
― Un cap din piatră? bâigui Teabing.
Nici Sophie nu părea câtuşi de puţin convinsă.
― Leigh, pe vremea Inchiziţiei, Biserica i-a acuzat pe Templieri de tot felul de erezii, nu-i aşa?
― Într-adevăr. O sumedenie de acuzaţii false. Sodomie, urinare pe cruce, venerarea diavolului ― o listă întreagă.
― Şi pe lista aceea se afla deopotrivă adorarea unor falşi idoli, am dreptate? Mai exact, Biserica i-a acuzat pe Templieri că practică ritualuri secrete în cadrul cărora venerează un cap sculptat în piatră... un zeu păgân care...
― Baphomet! izbucni Teabing. Pe legea mea, Robert, ai dreptate! O piatră de căpătâi atât de dragă Templierilor!
Profesorul îi explică lui Sophie, în câteva cuvinte, că Baphomet era o străveche divinitate păgână a fertilităţii, asociată cu forţa creatoare a actului reproducerii. Baphomet era reprezentat sub forma unui cap de berbec sau de ţap ― un simbol obişnuit al fecundităţii şi procreării. Cavalerii templieri îl venerau formând un cerc uman în jurul capului sculptat şi înălţând rugăciuni.
― Baphomet! exclamă din nou Teabing. Ceremonia preamărea magia creatoare a unirii sexuale, dar papa Clement a insistat şi a convins în cele din urmă lumea că piatra sculptată a templierilor, îl reprezenta de fapt pe diavol. Vaticanul a folosit capul lui Baphomet ca pe o probă incendiară împotriva templierilor.
Langdon încuviinţă. Credinţa modernă într-un diavol încornorat, numit Satan, deriva din strădania Bisericii de a face din capul de berbec sau de ţap al zeului fertilităţii un simbol al răului. Şi, evident, strădaniile sale dăduseră roade, deşi nu în întregime. Masa de Ziua Recunoştinţei din tradiţia americană amintea şi astăzi de simbolurile păgâne ale fertilităţii. De asemenea, "cornul abundenţei" constituia un tribut adus lui Baphomet şi se regăsea în mitologia greacă, în care micul Zeus fusese alăptat de o capră al cărei corn se rupsese, oferindu-i o provizie nesfârşită de fructe. Baphomet "apărea" neştiut şi în fotografiile de grup, în care vreun glumeţ ridica două degete în spatele capului unui prieten, ca două coarne; puţini dintre aceşti glumeţi ştiau însă că gestul lor făcea, de fapt, aluzie la virilitatea robustă a "victimei" ― un fel de reclamă, s-ar putea zice.
― Da, da! continuă Teabing să exclame, incitat. La Baphomet trebuie să se refere poemul! O piatră de căpătâi atât de dragă templierilor!
― Bine, dar dacă aşa stau lucrurile, înseamnă că avem de-a face cu o nouă dilemă, interveni Sophie, arătând spre discurile criptex-ului. Baphomet are opt litere. Aici e loc însă numai pentru cinci.
Britanicul afişă un zâmbet larg:
― Draga mea, acesta e momentul în care intră în scenă cifrul Atbash.

77

Langdon era impresionat. Teabing tocmai sfârşise de scris întregul alfabet ebraicând ― alef-beit. E drept, folosise echivalentele latine, nu caracterele ebraice, şi acum le citea cu glas tare, cu o pronunţie perfectă:

A B G D H V Z Ch T Y K L M N S O P Tz Q R Sh Th

― Alef, Beit, Gimel, Hei, Vav, Zayin, Chet, Tet, Yud, Kaf, Lamed, Mem, Nun, Samech, Ayin, Pei, Tzadik, Kuf, Reish, Shin, Tav.
Ştergându-şi fruntea cu un gest dramatic, Teabing continuă:
― În ortografia tradiţională ebraică, vocalele nu au reprezentare grafică. Prin urmare, dacă vom scrie cuvântul Baphomet cu literele alfabetului ebraic, vocalele vor dispărea, rămânând doar...
― Cinci litere, sfârşi Sophie.
Teabing încuviinţă şi începu din nou să scrie:
― Bun, iată cum se scrie cuvântul Baphomet cu caracterele ebraice. Voi menţiona şi vocalele, pentru mai multă claritate:

B a P V o M e Th

― Să nu uităm, desigur, adăugă el, că textele în ebraică se scriu de la dreapta la stânga, dar noi putem aplica cifrul Atbash direct. În continuare, nu mai trebuie decât să ne creăm propria schemă de substituţie, rescriind întregul alfabet în ordine inversă.
― Există o cale mai uşoară, interveni Sophie, luând creionul din mâna britanicului. Funcţionează la toate cifrurile de substituţie reflectivă, inclusiv la Atbash. E un mic truc pe care l-am învăţat la Royal Holloway.
Scrise prima jumătate a alfabetului de la stânga la dreapta şi apoi, dedesubt, scrise cea de-a doua jumătate în sens invers.
― Criptanaliştii numesc această metodă "dublarea". E mult mai puţin complicată şi mult mai exactă:

A	B	G	D	H	V	Z	Ch	T	Y	K	
Th	Sh	R	Q	Tz	P	O	S	N	M	L	

Teabing chicoti vesel:
― Ai dreptate. Mă bucur să văd că amicii de la Holloway îşi fac bine treaba.
Privind matricea de substituţie, Langdon simţi acelaşi fior pe care bănuia că-l încercaseră savanţii din vechime, când utilizaseră pentru prima dată cifrul Atbash pentru a decripta acum celebrul Misterul Sheshach. Timp de secole, cei ce studiau textele sacre fuseseră deconcertaţi de referirile biblice la o cetate numită Sheshach. Oraşul nu apărea pe nici o hartă şi nici în alte documente, cu toate că era menţionat deseori în Cartea lui Ieremia ― regele din Sheshach, cetatea Sheshach, poporul din Sheshach. În cele din urmă, un învăţat transpusese numele folosind cifrul Atbash, iar rezultatul se dovedise exploziv. Cifrul arăta că termenul Sheshach era, de fapt, un cod ce desemna o altă cetate, mult mai cunoscută. Procesul de decriptare fusese simplu.
Sheshach era scris în ebraică Sh-Sh-K.
Transpus în matriţa de substituţie, Sh-Sh-K devenea B-B-L.
Iar B-B-L în ebraică se citea Babel.
Misterioasa cetate se dovedise a nu fi alta decât Babel, ceea ce declanşase un val frenetic de reexaminări ale Bibliei. În numai câteva săptămâni, mai multe cuvinte codificate astfel fuseseră descoperite în Vechiul Testament, dezvăluind o varietate uluitoare de semnificaţii ascunse, despre existenţa cărora savanţii nu avuseseră măcar habar până atunci.
― Ne apropiem, şopti Langdon, incapabil să-şi stăpâneascâ entuziasmul.
― Pas cu pas, Robert. Sophie, eşti gata?
Ea înclină capul, tăcută.
― Bun! În ebraică şi fără vocale, Baphomet se scrie B-P-V-M-Th. Acum aplicăm matricea ta de substituţie, pentru a obţine parola formată din cinci litere.
Profesorul simţea că inima lui mai are puţin şi îi sare din piept. Lumina vie a soarelui răzbătea acum de afară. Privind tabelul schiţat de Sophie, începu să opereze atent transformările.
― B devine Sh... P devine V...
Teabing râdea cu gura până la urechi, ca un băieţel care tocmai a descoperit pomul de Crăciun.
― Şi cifrul Atbash ne dezvăiuie... Dumnezeule mare! bâigui el şi deodată se făcu alb la faţă.
Langdon tresari şi el:
― Ce s-a întâmplat? întreba Sophie.
― N-o să-ţi vină să crezi! Mai cu seamă ţie, adaugă Teabing, ridicându-şi ochii spre ea.
― Ce vrei să spui?
― Este... ingenios, şopti britanicul. Peste măsură de ingenios! Aplauze, vă rog! Iată parola!
Şi întoarse spre ei hârtia pe care scrisese noul cuvânt: "Sh-V-P-Y-A"
― Ce-i asta? se încruntă Sophie.
Se părea că nici Langdon nu înţelesese.
Vocea lui Teabing tremura însă de admiraţie şi de emoţie:
― Acesta, prieteni, este, într-adevăr, un vechi cuvânt de înţelepciune. Profesorul citi literele încă o dată. "Un străvechi cuvânt de înţelepciune eliberează papirusul." După o clipă, îşi dădu seama. Aproape cu un şoc.
― Un străvechi cuvânt de înţelepciune!
Sophie privi cuvântul şi apoi discurile criptex-ului. Imediat îşi dădu seama că nici Teabing şi nici Langdon nu observaseră un neajuns major.
― Staţi puţin! exclamă ea. Nu poate fi asta parola! Pe nici unul dintre discuri nu e scris grupul de litere Sh; aici sunt trecute numai literele alfabetului latin.
― Citeşte cuvântul în întregime, o îndemnă Langdon. Şi nu uita două lucruri: în ebraică, simbolul pentru sunetul Sh poate fi pronunţat la fel de bine S, în funcţie de accent. Aşa cum şi litera P poate fi pronunţată F.
"SVFYA?" îi veni ei în minte, dar totuşi era nelămurită.
― Genial! exclamă Teabing. Litera "Vav" este adesea un indicator al vocalei O!
Sophie studie din nou literele, citind noul cuvânt:
― S... o...f...y... a.
Deşi îşi auzi sunetul propriei sale voci, aproape că nu-i veni să creadă.
― Sophia? Am citit Sophia?!
Langdon dădea din cap frenetic, afirmativ.
― Da! Sophia înseamnă "înţelepciune" în limba greacă! Rădăcina numelui tău, Sophie, este, efectiv, un "cuvânt de înţelepciune".
Brusc, un dor cumplit de bunicul ei o cuprinsese. "A criptat cheia de boltă a Stăreţiei şi a folosit numele meu!" Un nod dureros îi urcă în gât. Totul părea că se leagă perfect. Însă, privind din nou cele cinci discuri ale criptex-ului, observă că mai exista o problemă.
― Dar... nu se poate... cuvântul Sophia are şase litere!
Zâmbetul larg nu dispăru nici acum de pe chipul lui Teabing:
― Citeşte poemul din nou. Bunicul tău a scris "un străvechi cuvânt de înţelepciune".
― Da, şi?
― În greaca veche, cuvântul "înţelepciune" se scria S-O-F-I-A.

78

Deşi tremura, Sophie luă criptex-ul şi începu să rotească discurile, potrivind literele. "Un străvechi cuvânt de-nţelepciune liberează acest papirus." Langdon şi Teabing păreau că nici nu mai respiră, cu ochii lipiţi de mâinile ei.
S...O... F...
― Cu grijă, o îndemna britanicul. Cu infinită grijă!
...I... A.
Sophie alinie ultimul disc.
― Bun, şopti ea, ridicându-şi priviriea spre ei. Acum îl voi deschide.
― Nu uita de oţet, o atenţionă Langdon cu glasul pierit. Fii atentă!
Ea însă ştia că, dacă acest criptex semănă cu cele pe care le deschisese de atâtea ori în copilăria ei, nu va fi nevoie decât să apuce cilindrul de cele două capete şi să tragă uşor, dar ferm, în direcţii opuse. Dacă discurile erau corect aliniate, aşadar parola corect formată, unul dintre capete avea să se desprindă de cilindru, precum capacul unui flacon, lăsând să se vadă papirusul rulat în jurul fiolei cu oţet. Pe de altă parte, dacă parola formată era incorectă, presiunea exercitată de ea la capetele criptex-ului avea să fie transferată unei pârghii din interior care, pivotând, apăsa fiola, o va sparge, în cele din urmă.
"Trage uşor", îşi spuse ea.
Teabing şi Langdon se aplecară în faţă când ea prinse în mâini capetele cilindrului. În emoţia stârnită de descifrarea codului, Sophie aproape că uitase ce era de aşteptat să găsească înăuntru. "Am în faţă cheia de boltă a Stăreţiei!" După părerea britanicului, în interiorul ei se afla o hartă care indica drumul către Sfântul Graal, mormântul Mariei Magdalena şi documentele Sangreal... nepreţuita comoară a adevărului ascuns.
Mai verifică o dată alinierea celor cinci litere faţă de semnul indicator şi apoi, încet, trase de cele două capete. Nimic. Trase puţin mai tare. Brusc, cilindrul de piatră se desfăcu, aidoma unui ax telescopic. Capătul greu îi rămase în mâna stângă. Teabing şi Langdon săriră drept în picioare. Inima ei bătea frenetic când puse piesa detaşată pe masă şi apoi înclină tubul pentru a privi înăuntru.
"Un papirus!"
În mijlocul ruloului de hârtie se vedea un obiect cilindric ― probabil fiola cu oţet. În mod ciudat însă, materialul înfăşurat în jurul recipientului cu oţet nu era obişnuita foiţă subţire de papirus, ci un pergament. "Straniu, îşi spuse; oţetul nu poate dizolva pergamentul din piele de miel." Se uită iarăşi în mijlocul ruloului şi îşi dădu seama că obiectul pe care-l zărea nu era totuşi o fiolă cu oţet. Era cu totul altceva.
― Ce s-a întâmplat? întrebă Teabing. Scoate papirusul!
Încruntându-se, Sophie prinse cu două degete ruloul şi obiectul din mijlocul lui, extrăgându-le din cilindru.
― Dar nu e un papirus! exclamă Teabing. E prea greu!
― Ştiu. E o căptuşeală.
― Pentru ce? Pentru fiola cu oţet?
― Nu.
Sophie derulă materialul şi scoase la vedere obiectul din interior.
― Pentru asta.
Când Langdon văzu ce se afla în interiorul ruloului de pergament, simţi cum i se frânge inima.
― Dumnezeu să ne ajute! bâigui Teabing, prăbuşindu-se înapoi în scaun. Bunicul tău a fost un arhitect crud.
Profesorul continua să privească uluit. "Văd că Saunière n-a avut de gând să ne uşureze câtuşi de puţin sarcina."
Pe masă, în faţa lor, stătea un al doilea criptex. Mai mic. Confecţionat din onix negru. Fusese închis în interiorul celui dintâi. Pasiunea lui Saunière pentru dualism era din nou evidentă. Două criptex-uri. Totul în dublu exemplar. "Duble înţelesuri. Masculin-feminin. Negru închis în alb. Pânza de simbolism se întindea parcă la nesfârşit. Albul dă naştere negrului.
Fiece om se naşte din femeie.
Alb ― feminin.
Negru ― masculin."
Întinse mâna şi luă al doilea criptex. Părea identic cu primul, numai că era mai mic şi avea culoarea neagră. Îl clătină şi auzi în interior gâlgâitul familiar. Probabil că fiola cu oţet pe care o auziseră mai devreme era cea din criptex-ul mic.
― Ei bine, Robert, spuse Teabing întinzându-i bucata de pergament. Vei fi mulţumit să afli cel puţin că ne îndreptăm în direcţia cea bună!
Langdon examină foaia groasă de pergament. Pe ea, scris de mână, era alt poem de patru versuri. Tot în pentametru iambic. Versurile erau criptice, dar nu avu nevoie să citească decât primul vers pentru a realiza că Teabing avusese dreptate să-i aducă în Marea Britanie.

"ÎN LONDRA ZACE-UN CAVALER DE PAPĂ ÎNGROPAT"

Restul poemului sugera clar că parola pentru deschiderea celui de-al doilea criptex putea fi găsită dacă vizita mormântul respectivului cavaler, aflat undeva, în oraş.
Profesorul se întoarse incitat spre britanic.
― Ai idee la ce cavaler se referă poemul?
― Nici cea mai vagă. Dar ştiu exact în ce criptă trebuie să căutăm.

În acelaşi moment, la douăzeci de kilometri în faţa lor, şase maşini ale poliţiei din Kent străbăteau străzile ude de ploaie, spre Aeroportul Biggin Hill.

79

Locotenentul Collet se autoservi cu o sticlă de Perrier din frigiderul lui Teabing şi se înapoie în salon. În loc să-l însoţească pe Fache la Londra, unde acţiunea era în plină desfăşurare, rămăsese aici, să dădăcească echipa PTS care se răspândise în toate încăperile reşedinţei.
Până acum, nu descoperiseră nimic util: un unic glonţ îngropat în duşumea, o foaie de hârtie cu câteva simboluri desenate pe ea împreună cu cuvintele "paloş" şi "potir", plus o curea cu ţepi metalici îmbibaţi cu sânge, despre care unul dintre oamenii PTS îi spusese că aminteşte de gruparea catolică Opus Dei, ce stârnise recent un scandal media pe tema practicilor agresive de recrutare a membrilor săi în Paris.
Collet oftă. "Poftim! Să înţelegi ceva din amestecul ăsta ciudat!"
Parcurse un culoar elegant, apoi locotenentul intră în vasta bibliotecă, unde unul dintre ofiţerii PTS preleva amprentele. Omul era un individ corpolent, cu bretele pe pieptul lui lat.
― Aţi găsit ceva? întrebă Collet.
― Nimcând nou. Seturi multiple, dar aceleaşi cu cele identificate în restul casei.
― Dar pe cilice?
― Interpolul încă mai lucrează la ele. Le-am trimis tot ce-am găsit.
― Şi asta? se interesă Collet arătând spre două pungi sigilate de pe birou.
Omul ridică din umeri.
― Le-am luat din obişnuinţă; prelevez tot ce mi se pare ciudat.
Locotenentul se apropie de birou. "Ciudat?"
― Englezul ăsta-i un individ ciudat, adăugă ofiţerul. Ia uitaţi-vă aici!
Căută printre punguţele sigilate şi alese una, pe care i-o întinse lui Collet.
Era o fotografie a intrării principale într-o catedrală gotică ― tradiţionala arcadă ce se îngusta treptat, până la uşa de mici dimensiuni.
Locotenentul studie fotografia şi îşi ridică privirea spre ofiţer:
― Chestia asta e ciudată?
― Întoarceţi-o şi pe partea cealaltă.
Pe dosul pozei se aflau câteva cuvinte în engleză, care descriau naosul lung şi îngust a catedralei ca pe un tribut păgân şi secret adus pântecelui unei femei. Într-adevăr, era ciudat. Mai uimitoare erau însă cuvintele referitoare la intrarea în catedrală.
― Stai puţin! exclamă. Tipul ăsta crede că uşa catedralei reprezintă...
Ofiţerul clătină capul în sens afirmativ.
― Cu tot cu marginile labiale şi un simpatic clitoris cinquefoil deasupra intrării. Te cam face să-ţi doreşti să mergi mai des la biserică! observă omul.
Collet luă de pe masă o a doua pungă cu probe. Prin plasticul transparent se vedea o altă fotografie, aparent a unui document vechi. În capătul ei scria:
"Les Dossiers Secrets ― Number 4° Im1 249."
― Ce-i asta? întrebă.
― N-am idee. Are o grămadă de copii ale fotografiei ăsteia, aşa că am luat şi noi una.
Collet cercetă documentul:

PRIEURÉ DE SION ― LES NAUTONEERS/MARII MAEŞTRI
JEAN DE GISORS 1188-1220
MARIE DE SAINT-CLAIR 1220-1266
GUILLAUME DE GISORS 1266-1307
EDOUARD DE BAR 1307-1336
JEANNE DE BAR 1336-1351
JEAN DE SAINT-CLAIR 1351-1366
BLANCHE D'EVREUX 1366-1398
NICOLAS FLAMEL 1398-1418
RENE D'ANJOU 1418-1480
IOLANDE DE BAR 1480-1483
SANDRO BOTTICELLI 1483-1510
LEONARDO DA VINCI 1510-1519
CONNETABLE DE BOURBON 1519-1527
FERDINAND DE GONZAGUE 1527-1575
LOUIS DE NEVERS 1575-1595
ROBERT FLUDD 1595-1637
J. VALENTIN ANDREA 1637-1654
ROBERT BOYLE 1654-1691
ISAAC NEWTON 1691-1727
CHARLES RADCLYFFE 1727-1746
CHARLES DE LORRAINE 1746-1780
MAXIMILIAN DE LORRAINE 1780-1801
CHARLES NODIER 1801 -1844
VICTOR HUGO 1844-1885
CLAUDE DEBUSSY 1885-1918
JEAN COCTEAU 1918-1963"

"Prieuré de Sion?" se miră Collet.
― Locotenente! strigă un alt agent din pragul uşii. Centrala are un apel urgent pentru căpitanul Fache, dar operatorul nu-l poate contacta. Îl preluaţi dumneavoastră?
Collet reveni în bucătărie şi ridică receptorul.
Era André Vernet.
Accentul rafinat al bancherului nu reuşea să mascheze nervozitatea din vocea lui.
― Căpitanul Fache mi-a spus că mă va suna, însă n-am primit nici o veste din partea domniei sale până acum.
― Căpitanul este foarte ocupat. Vă pot ajuta eu?
― Am fost asigurat că voi fi ţinut la curent cu progresele înregistrate de ancheta dumneavoastră.
Pentru un moment, Collet avu impresia că recunoaşte timbrul vocii, dar nu reuşea să-şi amintească de unde.
― Monsieur Vernet, eu mă ocup în prezent de investigaţiile care au loc aici, în Paris. Sunt locotenentul Collet!
La celalalt capăt al firului se lăsă o lungă tăcere:
― Domnule locotenent, am un apel pe o altă linie. Vă rog să mă scuzaţi. Vă voi contacta mai târziu.
Şi-nchise.
Collet rămase cu receptorul în mână preţ de câteva secunde. Apoi, brusc, îşi dădu seama. "Ştiam eu că recunosc vocea aceea de undeva!" De surprindere, aproape că i se tăie răsuflarea.
"Şoferul maşinii blindate!
Cu Rolexul fals."
Acum înţelegea de ce închisese bancherul atât de repede; îşi reamintise numele Collet ― ofiţerul de poliţie pe care îl minţise cu câteva ore în urmă.
Locotenentul cântări implicaţiile acestei revelaţii ciudate. "Vernet e implicat!" Instinctiv, ştia că ar trebui să-l sune pe Fache. Emoţional, era conştient că această pleaşcă putea să-i aducă momentul său de glorie.
Contactă imediat Interpolul şi solicită să i se trimită toate informaţiile deţinute despre Depository Bank of Zürich şi despre preşedintele său, André Vernet.

80

― Legaţi-vă centurile, vă rog! îi anunţă pilotul lui Teabing, în vreme ce avionul începu să coboare spre pistă, prin burniţa monotonă a dimineţii. Vom ateriza în cinci minute!
Sir Leigh se simţi însufleţit de un sentiment plăcut de nostalgie văzând dealurile molcome din Kent cum se pierd în zare. Anglia se afla la numai o oră de zbor de Paris, şi totuşi între ele se întindea o lume întreagă. În această dimineaţă, peisajul umed şi înverzit al tărâmului natal părea neobişnuit de îmbietor. "Exilul meu în Franţa s-a sfârşit. Mă întorc victorios în Anglia. Cheia de boltă a fost găsită." Desigur, nu ştia încă unde anume îi va duce. Undeva în Regatul Unit. Exact unde, sir Leigh nu avea încă idee, dar gloria-i aparţinea şi putea deja s-o savureze.
În vreme ce Langdon şi Sophie se pregăteau de aterizare, Teabing se ridică şi, retrăgându-se într-un colţ al cabinei, glisă un panel al peretelui, care-i oferi acces la un seif discret ascuns. Formă cifrul, deschise seiful şi scoase două paşapoarte.
― Acte pentru mine şi Rémy, spuse el, apoi luă dinăuntru un teanc gros de bancnote de câte cincizeci de lire sterline. Şi "acte" pentru voi doi.
Sophie făcu ochii mari:
― Mită?!
― Diplomaţie în spirit creator. Autorităţile aeroportuare fac din când în când anumite concesii. La hangarul meu ne va întâmpina un ofiţer vamal britanic, care va dori să urce la bord. În loc să-i permitem să facă acest lucru, îi voi spune că am venit împreună cu o celebritate franceză care preferă să călătorească incognito ― din raţiuni de presă, ştiţi dumneavoastră ― şi-i voi oferi omului o compensaţie financiară generoasă, drept mulţumire pentru discreţia sa.
Lui Langdon nu-i venea să creadă:
― Şi ofiţerul o va accepta?
― N-ar accepta de la oricine, desigur, dar oamenii ăştia mă cunosc. Nu sunt un traficant de arme, pentru numele lui Dumnezeu! Am fost înnobilat de regină! Aristocraţia are şi ea privilegiile ei, fireşte! adăugă britanicul, surâzând.
Rémy se apropie de ei, ţinând în mână revolverul Heckler and Koch:
― Sir, eu ce am de făcut?
Teabing îi aruncă o privire:
― Va trebui să rămâi la bord împreună cu oaspetele nostru, până ce ne vom întoarce. Nu-l putem căra după noi prin toată Londra!
― Leigh, interveni Sophie, eu am vorbit serios când am spus că poliţia va fi aici înainte de a ne întoarce noi.
Britanicul izbucni în râs:
― Da, şi imaginează-ţi surprinderea lor când vor urca la bord şi-l vor găsi pe Rémy!
Sophie părea uimită de uşurinţa cu care vorbea despre asemenea lucruri.
― Leigh, ai transportat peste graniţă un ostatic imobilizat. E un lucru serios!
― La fel de serioşi sunt şi avocaţii mei! exclamă el, privind încruntat către călugărul aflat în partea din spate a avionului. Animalul ăsta a intrat în casa mea şi aproape că m-a ucis. Acesta e adevărul şi Rémy îl va confirma.
― Dar l-ai legat şi l-ai luat forţat la Londra!
Teabing ridică mâna dreaptă, mimând prestaţia sa din sala de tribunal:
― Onorată Instanţă, iertaţi-i unui bătrân cavaler excentric preferinţa sa copilărească pentru sistemul judiciar britanic. Îmi dau seama că ar fi trebuit să chem autorităţile franceze, dar sunt un snob şi nu am încredere în acei franţuji ― lasă-mă să te las! Omul acesta aproape că m-a ucis. Da, am luat o decizie pripită, obligându-mi majordomul să mă ajute să-l aduc pe ticălos în Anglia, dar am acţionat sub un stres considerabil. Mea culpa! Mea culpa!
Langdon îl privi cu neîncredere:
― Venind de la tine, Leigh, cred că ar putea chiar să funcţioneze!
― Sir? se auzi vocea pilotului. Am primit un apel de la turnul de control. Au nu ştiu ce problemă administrativă în apropierea hangarului dumneavoastră şi mi-au cerut să aduc avionul direct la terminal.
Teabing venea regulat la Biggin Hill de peste zece ani şi până acum nu i se mai întâmplase aşa ceva:
― Au specificat despre ce problemă e vorba?
― Controlorul de zbor a fost destul de evaziv ― ceva despre o scurgere de combustibil la staţia de alimentare. Mi-a cerut să opresc în faţa terminalului şi toată lumea să rămână la bord până sosesc noi ordine. Din motive de siguranţă. Nu avem voie să coborâm înainte de a primi permisiunea autorităţilor aeroportuare.
Teabing era sceptic. "Trebuie să fie o scurgere a naibii de mare!" Staţia de alimentare se afla la mai bine de un kilometru distanţă de hangarul lui.
Şi Rémy părea îngrijorat.
― Sir, mie mi se pare cam suspect.
Teabing se întoarse spre Sophie şi Langdon:
― Prieteni, am neplăcuta bănuială că vom fi întâmpinaţi de un veritabil comitet de primire!
― Fache este, probabil, la fel de convins că eu sunt omul lui, oftă profesorul.
― Ori asta, interveni Sophie, ori s-a implicat prea mult pentru a recunoaşte acum că s-a înşelat.
Teabing nu-i mai asculta. Indiferent de ceea ce era în mintea lui Fache, el trebuia să acţioneze imediat. "Să nu pierdem din vedere scopul final. Graalul. Am ajuns atât de aproape!" Sub ei, trenul de aterizare se auzi coborând.
― Leigh, spuse Langdon pe un ton plin de remuşcări, ar trebui să mă predau şi s-o luăm pe calea legală. Să nu vă mai implic şi pe voi!
― La naiba, Robert! Chiar îţi închipui că pe noi ne vor lăsa să scăpam chiar cu una, cu două? Eu tocmai v-am trecut graniţa fraudulos. Miss Neveu te-a ajutat să fugi de la Luvru, iar în avion avem un prizonier legat fedeleş. Să fim serioşi! Suntem cu toţii implicaţi!
― Dacă ne-am îndrepta spre un alt aeroport? sugeră Sophie.
Teabing clătină din cap:
― Dacă decolăm acum din nou, până când vom primi permisiunea de aterizare oriunde în altă parte, sunt sigur că acel comitet de primire va include şi câteva tancuri ale armatei!
Sophie oftă, descurajată.
Sir Leigh ştia însă că, dacă voiau să amâne confruntarea cu autorităţile britanice suficient de mult pentru a avea timp să găsească mai întâi Graalul, era nevoie de o acţiune hotărâtă, imediat.
― Lăsaţi-mă un minut, le spuse el, şchiopătând spre cabina pilotului.
― Unde te duci?
― La o întâlnire de afaceri, replică el, întrebându-se cât îl va costa pentru a-şi convinge pilotul să efectueze o manevră cu totul neobişnuită.

81

Aparatul Hawker opera manevrele de aterizare.
Simon Edwards ― şef de departament la Aeroportul Biggin Hill ― se plimba nervos prin turnul de control, cu ochii la pista de aterizare. Niciodată nu-i plăcuse să fie trezit sâmbăta cu noaptea-n cap, dar acum îi era cu atât mai dezagreabil să ştie că motivul era o solicitare din partea francezilor de a asista la arestarea unuia dintre cei mai "graşi" clienţi ai săi. Sir Leigh Teabing plătea nu doar pentru a dispune de un hangar personal, ci achita şi o "taxă per aterizare", pentru frecventele sale sosiri şi plecări. De obicei, aeroportul era înştiinţat din vreme cu privire la programul său de zbor şi putea urma un protocol strict la aterizare; aşa îi plăcea lui Teabing. Limuzina Jaguar pe care o ţinea în hangarul său trebuia să-l aştepte spălată, lustruită, cu plinul făcut şi cu un exemplar din London Times pe bancheta din spate. Un ofiţer vamal urma să întâmpine avionul la hangar pentru completarea documentelor necesare şi verificarea bagajului. Uneori, ofiţerii acceptau o "contribuţie financiară" substanţială din partea lui Teabing, pentru a închide ochii la câte un transport de mărfuri inofensive, de obicei delicatese alimentare ― escargots, un tip special de brânză Roquefort, anumite fructe. Multe prevederi legale vamale erau absurde, în orice caz, şi dacă Biggin Hill nu se dovedea flexibil cu clienţii săi, risca să afle pe propria piele că vreun aeroport concurent o făcea. Lui Teabing i se oferea aici tot ce dorea, iar angajaţii culegeau beneficiile acestei flexibilităţi.
Acum, în timp ce privea aeronava cum se apropia, Edwards îşi simţi nervii întinşi la maximum. Oare firea generoasă a lui Teabing îi crease neplăceri? Autorităţile franceze păreau foarte hotărâte să îl reţină. Lui nu-i fusese comunicat încă motivul, dar acuzaţiile ce i se aduceau păreau grave. La solicitarea francezilor, poliţia din Kent îi ceruse controlorului de trafic să ia legătura prin radio cu pilotul şi să-l îndrepte nu spre hangarul lui Teabing, ci direct spre terminal. Pilotul acceptase, înghiţind, probabil, povestea cu scurgerea de combustibil.
Deşi poliţiştii britanici nu erau, de obicei, înarmaţi, gravitatea situaţiei impusese totuşi acest lucru. Acum, opt oameni dotaţi cu revolvere aşteptau în aerogară clipa în care avionul îşi va opri motoarele. În acel moment, un lucrător de la întreţinere avea să blocheze roţile aeronavei, pentru ca aceasta să nu se mai poată deplasa. Apoi poliţia îşi va face apariţia şi va ţine pasagerii pe loc, până la sosirea autorităţilor franceze.
Bimotorul Hawker ajunsese aproape de sol acum şi se apropia dinspre dreapta. Simon Edwards coborî la parter, pentru a urmări aterizarea de la nivelul pistei. Poliţia din Kent era pe poziţie, ascunsă vederii, iar lucratorul de la întreţinere aştepta pregătit. Deasupra pistei, nasul avionului se înclină, iar trenul de aterizare atinse betonul, stârnind un norişor de fum. Viteza scăzu treptat, iar fuzelajul argintiu continuă să se deplaseze de la dreapta spre stânga, strălucitor în burniţa dimineţii. Însă în loc să frâneze şi să vireze spre terminal, trecu liniştit dincolo de pista de acces şi îşi continuă drumul spre hangarul lui Teabing.
Poliţiştii zvâcniră, holbându-se la Edwards:
― Ai spus că pilotul a acceptat să oprească în faţa terminalului!
― Păi, a acceptat! replică omul, uluit.
După câteva secunde, Edwards se trezi el însuşi înghesuit într-o maşină ce rula în viteză spre hangar. Convoiul maşinilor de poliţie se afla încă la mai bine de cinci sute de metri distanţă, când avionul rulă liniştit în hangarul lui Teabing şi dispăru înăuntru. Când, în sfârşit, frânară în faţa uşii enorme deschise, cei opt poliţişti năvăliră în interior, cu armele pregătite.
Edwards coborî după ei. Zgomotul era asurzitor.
Motoarele încă huruiau, avionul încheindu-şi rotaţia obişnuită în hangar, poziţionându-se cu botul spre uşă, pentru a fi gata de plecare. În vreme ce aeronava făcea ultimele manevre, Edwards zări figura pilotului, care afişa o expresie surprinsă şi speriată la vederea barajului format de poliţie. În sfârşit, avionul se opri şi huruitul motoarelor încetă. Poliţiştii luară poziţie în jurul fuzelajului. Edwards se apropie de inspectorul-şef, care înaintă precaut spre cabină. După câteva secunde, uşa compartimentului de pasageri se deschise.
Leigh Teabing apăru în cadrul uşii, în vreme ce scara comandată electronic coborî. Privind marea de arme aţintite asupra lui, se propti bine în cârje şi se scărpină în cap, cu un aer perplex:
― Simon, am câştigat cumva la tombola poliţiei cât timp am fost plecat? întrebă el pe un ton mai degrabă uimit decât îngrijorat.
Simon Edwards făcu un pas înainte, încercând să înghită nodul care îi stătea în gât:
― Bună dimineaţa, domnule! Vă rog să ne scuzaţi pentru această situaţie. Am avut o scurgere de combustibil şi pilotul dumneavoastră a confirmat că va aduce aeronava în faţa terminalului.
― Da, da, însă eu i-am cerut s-o aducă aici. Sunt deja în întârziere la o întrevedere. Plătesc pentru acest hangar şi aiureala asta cu evitarea scurgerii mi s-a părut o exagerare.
― Mi-e teamă că sosirea dumneavoastră ne-a luat puţin prin surprindere, sir.
― Ştiu. Nu mi-am respectat programul de zbor, într-adevăr. Între noi doi fie vorba, noua medicaţie îmi dă furnicături. M-am gândit să vin pentru o revizuire a tratamentului.
Poliţiştii schimbară între ei priviri nedumerite. Edwards surâse:
― Foarte bine, sir.
Inspectorul-şef făcu un pas în faţă:
― Sir, trebuie să vă rog să rămâneţi la bord încă aproximativ o jumătate de oră.
Teabing începu să coboare treptele şi nu părea deloc încântat:
― Mi-e teamă că îmi este imposibil. Am o programare medicală, pe care nu-mi pot permite s-o ratez, adăugă el, păşind pe pistă.
Inspectorul se aşeză în faţa lui, pentru a-l împiedica să se îndepărteze de avion.
― Mă aflu aici la solicitarea Poliţiei Judiciare Franceze, care susţine că în acest avion se află persoane ce au încălcat legea pe teritoriul acestei ţări.
Teabing se holbă lung la poliţist şi apoi izbucni în râs:
― Suntem cumva la vreuna dintre emisiunile acelea cu camera ascunsă? Grozava farsă!
Inspectorul nici măcar nu clipi:
― Vorbescând serios, sir! Poliţia Franceză pretinde, în plus, că aveţi şi un ostatic la bord.
Majordomul Rémy apăru şi el în cadrul uşii:
― Mă simt ca un ostatic lucrând pentru sir Teabing, dar domnia sa mă asigură că sunt liber să plec. Sir, adăugă el uitându-se la ceas şi îndreptându-şi privirile către Teabing, suntem deja în întârziere!
Apoi arătă cu bărbia spre limuzina Jaguar parcată în colţul din spatele hangarului ― un automobil luxos, negru ca ebonita, cu geamuri fumurii şi pneuri bicolore ― şi începu să coboare scările.
― Aduc maşina!
― Mă tem că nu vă pot lăsa să coborâţi, interveni inspectorul. Vă rog să vă întoarceţi în aeronavă. Amândoi. În scurt timp vor sosi reprezentanţii Poliţiei Franceze.
Teabing se răsuci spre Simon Edwards:
― Simon, pentru numele lui Dumnezeu, e ridicol! Nu avem pe nimeni altcineva la bord. Doar persoanele obişnuite ― Rémy, pilotul şi cu mine. Nu poţi acţiona tu ca un intermediar? Urcă la bord, ca să vezi că avionul e gol.
Edwards ştia că era prins în cursă.
― Da, sir! Cred că pot să fac acest lucru.
― La dracu' dacă ai să urci! protestă inspectorul, ştiind probabil suficient de multe despre autorităţile aeroportuare pentru a bănui că Edwards ar putea minţi în încercarea de a-şi "ajuta" clientul.
― O să urc eu însumi!
Teabing clătină din cap:
― Ba nu vei urca, domnule inspector! Aceasta este o proprietate particulară şi, dacă nu ai mandat de percheziţie, nu te atingi de avionul meu. Ţi-am oferit o alternativă rezonabilă. Domnul Edwards poate verifica aeronava.
― Nu-mi convine!
Expresia lui Teabing deveni una de gheaţă:
― Domnule inspector, mi-e teamă că nu am timp să particip la jocurile dumitale. Am întârziat, aşa că plec. Dacă vrei să mă opreşti, mă tem că va trebui să mă împuşti!
Cu aceste cuvinte, sir Leigh, urmat de Rémy, îl ocoli pe inspector şi se îndreptă spre capătul hangarului, unde îi aştepta limuzina.

Inspectorul-şef al poliţiei din Kent nu simţea decât dezgust pentru Teabing şi pentru atitudinea lui sfidătoare. Oamenii ăştia din clasele privilegiate aveau impresia întotdeauna că sunt mai presus de lege.
"Ei bine, nu sunt!" Inspectorul se răsuci pe călcâie şi îşi îndreptă arma spre spinarea aristocratului.
― Stai! Altfel trag!
― Dă-i drumul, replică Teabing fără a se întoarce sau a încetini pasul. Avocaţii mei îţi vor prăji testiculele la micul dejun. Iar dacă îndrăzneşti să urci la bordul avionului meu fără mandat, în tigaie-ţi vor ajunge şi ficaţii!
Inspectorul-şef cunoştea blufurile de genul acesta şi nu se lăsă deloc impresionat. Din punct de vedere tehnic, omul avea dreptate ― poliţia avea nevoie de un mandat ca să urce la bordul avionului, dar fiindcă punctul de decolare a zborului fusese în Franţa şi fiindcă marele Bezu Fache fusese cel care dăduse ordinul, omul legii era sigur că, pentru binele carierei sale, era preferabil să afle ce anume se străduia Teabing să ascundă.
― Opriţi-l, le ceru oamenilor săi. Eu percheziţionez avionul.
Poliţiştii făcură un zid viu în faţa lui Teabing, cu armele la vedere, blocându-i înaintarea spre limuzină.
De această dată, britanicul se întoarse:
― Inspectore, te avertizez pentru ultima dată! Nici să nu te gândeşti să urci la bordul avionului! Altfel ai să regreţi!
Ignorând ameninţarea, poliţistul puse piciorul pe prima treaptă şi începu să urce scara. Ajungând la uşa, privi înăuntru. După o clipă, trecu pragul în interior. "Ce mama dracului?"
Cu excepţia pilotului înspăimântat din cabină, aeronava era goală. Nimeni înăuntru. Inspectorul verifică toaleta, scaunele, compartimentul pentru bagaje, fără a găsi absolut nimic, nici un suflet.
"Ce dracu' o fi fost în mintea lui Bezu Fache?!" Se părea că Leigh Teabing spusese adevărul.
Inspectorul-şef al poliţiei din Kent rămase încremenit în mijlocul avionului, înghiţindu-şi cu greu nodul din gât. "Rahat!" Cu faţa roşie de furie, ieşi din nou în capătul scării şi privi spre Teabing şi spre servitorul acestuia; lângă limuzină, cei doi erau înconjuraţi de oamenii săi, în bătaia armelor.
― Lăsaţi-i să plece, le ordonă el. Am fost greşit informaţi!
Ameninţarea din privirile lui Teabing era sesizabilă, chiar de la distanţă.
― Vezi c-o să te sune avocaţii mei! Iar pentru cultura ta generală, ţine minte că Poliţia Franceză nu e de încredere!
Majordomul deschise portiera limuzinei şi îşi ajută stăpânul să se aşeze pe bancheta din spate. Apoi înconjură maşina, se urcă şi el la volan şi porni motorul. Poliţiştii se traseră în lături, lăsând Jaguarul să treacă.

― Bine jucat, amice! hohoti Teabing când limuzina acceleră, părăsind aeroportul.
Apoi se aplecă spre marginea întunecoasă a interiorului spaţios:
― Toată lumea stă confortabil?
Langdon înclină din cap tăcut. Alături de Sophie, şedea ghemuit pe podea, lângă Albinosul legat şi cu căluş în gură.
Cu câteva minute mai devreme, când bimotorul pătrunsese în hangar, Rémy deschisese trapa de bagaje în cele câteva secunde în care avionul se oprise la jumătatea rotaţiei. Poliţia se apropia în viteză, aşa că Langdon şi Sophie îl trăseseră după ei pe călugăr şi fugiseră pentru a se ascunde după limuzină. Apoi motoarele porniseră din nou şi bimotorul îşi încheiase rotaţia, chiar în clipa în care poliţia dăduse buzna în hangar.
Acum, aflaţi deja în drum spre Kent, ieşiră din ascunzătoare lăsându-l pe Albinos în continuare pe podea şi se aşezară pe bancheta din faţa lui Teabing, chiar în spatele lui Rémy. Sir Leigh îi întâmpină cu un zâmbet larg şi deschise micul bar din spatele limuzinei.
― Pot să vă ofer o băutură răcoritoare? Ori poate ceva de ronţăit? Biscuiţi? Alune? O apă minerală?
Langdon şi Sophie îi făcură semn că nu.
Teabing închise barul şi surâse iar, bine dispus:
― Aşa deci, să revenim atunci la mormântul cavalerului aceluia...

82

― Fleet Street? întreba Langdon mirat.
"Exista o criptă pe Fleet Street?" Până acum, sir Leigh păruse evaziv, glumind în legătură cu locul în care credea că se află "mormântul cavalerului" ― cel care, conform poemului, avea să le dezvăluie parola pentru al doilea criptex.
Teabing se întoarse spre Sophie, afişând aceeaşi expresie jucăuşă:
― Miss Neveu, arată-i băiatului de Harvard poemul încă o dată, dacă eşti drăguţă.
Sophie căută în buzunarul jachetei şi scoase criptex-ul negru, înfăşurat în fila de pergament. Hotărâseră de comun acord să lase caseta din lemn şi criptex-ul mare în seiful avionului, luând cu ei doar strictul necesar ― criptex-ul cel mic, mult mai discret şi mai uşor de transportat. Fără un cuvânt, îi întinse profesorului pergamentul.
Langdon citise versurile de câteva ori înainte de a coborî din avion, dar nu i se păruse că ar indica o locaţie exactă. Acum le parcurse încă o dată, încet şi cu răbdare, sperând că ritmul pentametric îşi va desluşi în fine înţelesul:

In London lies a knight a Pope interred.
His Jabor's fruit a Holy wrath incurred.

You seek the orb that ought be on his tomb.
It speaks of Rosy flesh and seeded womb.

"În Londra zace un cavaler de papă îngropat.
A lui strădanie o sfântă urgie îşi atrase.
Să cauţi globul ce pe al lui mormânt se afla odat'.
Vorbind de carne Roza şi pântece însămânţat."

Exprimarea din engleză părea simplă. Era vorba despre un cavaler înmormântat undeva, în Londra. Un cavaler care făcuse ceva ce atrăsese mânia Bisericii. Un cavaler de pe al cărui mormânt lipsea un glob ce ar fi trebuit să se afle acolo. Iar ultimul vers, cel care amintea de "carne Roza" şi de "pântece însămânţat" era o aluzie clară la Maria Magdalena, Roza care purtase sămânţa lui Iisus.
În ciuda aparentei lipse de duble înţelesuri a poemului, Langdon nu avea idee la ce cavaler se referea şi nici unde ar putea fi el îngropat. Mai mult de-atât, o dată ce vor reuşi să identifice mormântul, se părea că aveau de căutat ceva ce nu mai exista acum. "Globul ce pe al lui mormânt se afla odat"?"
― Nu-ţi spune nimic? întrebă Teabing cu o aparentă dezamăgire, deşi Langdon era sigur că britanicul savura faptul că se afla cu un pas înaintea lui. Dar dumitale, miss Neveu?
Sophie clătină din cap:
― Ce v-aţi face voi doi fără mine?! Eh, bine, să vă luminez, atunci. E foarte simplu, totuşi! Primul vers e cheia! Vrei să-l citeşti cu glas tare, te rog?
Langdon se conformă:
― "În Londra zace un cavaler de papă îngropat."
― Exact! Un cavaler îngropat de un papă. Ce-ţi spune asta?
Profesorul ridică din umeri, nedumerit:
― Un cavaler înmormântat de un papă? Un cavaler la ale cărui funeralii a participat un papă?
Teabing râse cu gura până la urechi:
― Oh, asta-i bună! Tot timpul optimist, Robert! Ia priveşte al doilea vers. Cavalerul nostru a făcut o faptă ce i-a atras sfânta urgie a Bisericii. Mai gândeşte-te puţin! Aminteşte-ţi care erau relaţiile dintre Biserica şi templieri. Un cavaler îngropat de un papă...
― Să fie vorba despre un cavaler ucis de un papă? sugeră Sophie.
Teabing surâse şi o bătu amical pe genunchi:
― Foarte bine, draga mea! Un cavaler înmormântat de un papă. Adică ucis.
Gândul profesorului zbură la celebrul complot din anul 1307 împotriva templierilor ― ghinionul zilei de vineri, treisprezece ― când papa Clement ucisese şi îngropase sute de templieri.
― Dar trebuie să fie nenumărate morminte ale unor cavaleri ucişi de papi!
― Ei, nici chiar aşa! Mulţi dintre ei au fost arşi pe rug şi cenuşa lor a fost azvârlită în apele Tibrului. Dar poemul nostru se referă în mod explicit la un mormânt. Unul aflat în Londra. Şi puţini au fost cavalerii îngropaţi în capitala Albionului.
Făcu o pauză, privindu-l pe Langdon, de parcă s-ar fi aşteptat să-i cadă fisa. În cele din urmă, pufni:
― Robert, pentru numele lui Dumnezeu! Biserica pe care a construit-o în Londra, aripa militară a Stăreţiei ― templierii înşişi!
― Temple Church? realiză Langdon dintr-o dată. Există acolo o criptă?
― Cu zece dintre cele mai înspăimântătoare morminte din câte ai văzut vreodată.
Langdon nu vizitase niciodată Temple Church, deşi găsise numeroase referiri la ea în cercetările sale despre Le Prieuré de Sion. Odinioară un veritabil epicentru al activităţilor înfăptuite de Stăreţie şi de Templieri în Regatul Unit, locaşul de cult fusese numit astfel în amintirea Templului lui Solomon, de unde deriva însuşi numele templierilor şi în ruinele căruia fuseseră descoperite documentele Sangreal. Mult timp circulaseră zvonuri cu privire la ritualurile secrete şi bizare practicate în neobişnuitul altar al bisericii.
― Temple Church este pe Fleet Street? întrebă Langdon.
― Puţin în afara ei, pe aleea Inner Temple. Voiam îţi mai baţi capul puţin înainte de a-ţi dezvălui adevărul, adăugă Teabing cu o privire ştrengărească.
― Mulţumesc!
― Nici unul dintre voi nu a fost acolo?
Profesorul şi Sophie clătinară din cap în acelaşi timp.
― Nici nu mă surprinde, de fapt. Biserica este ascunsă acum vederii, în spatele unor clădiri mai mari. Puţini oameni mai ştiu că se află acolo. E un loc straniu. Iar arhitectura este cât se poate de păgână.
Sophie îl privi mirată:
― Păgână?
― La fel ca Panteonul de la Roma! Este o construcţie rotundă. Templierii au ignorat planul tradiţional creştin, în formă de cruce, şi au construit o biserică perfect circulară, în onoarea Soarelui. O "bezea" nu foarte subtilă la adresa amicilor de la Roma, mai adăugă britanicul, ridicându-şi ironicând o sprânceană. La fel de bine ― şi cu acelaşi efect ― ar fi putut muta monoliţii de la Stonehenge în mijlocul Londrei.
― Dar restul poemului? îl întrerupse Sophie.
Aerul vesel al istoricului dispăru într-o clipă:
― Nu sunt sigur. E... derutant. Trebuie să cercetăm cu atenţie toate cele zece morminte. Cu puţin noroc, vom remarca la unul dintre ele globul lipsă.
Pe neaşteptate, Langdon îşi dădu seama cât de aproape se aflau. Dacă globul lipsă le-ar dezvălui parola, vor putea deschide cel de-al doilea criptex. Nici nu reuşea să-şi imagineze ce vor putea găsi înăuntru.
Se uită din nou la textul poemului. Era ca un fel de ghicitoare primitivă. "Un cuvânt de cinci litere care să amintească de Graal?" În avion încercaseră deja toate variantele care le veniseră în minte ― graal, greal, Venus, Maria, IISUS, sarah ―, dar cilindrul nu se clintise. "Mult prea evidente!" Probabil că existau alţi termeni formaţi din cinci litere ce se refereau la pântecele însămânţat al Rozei. Iar faptul că un specialist de talia lui Leigh Teabing nu-i identificase deja sugera că trebuie să fie totuşi un cuvânt mai puţin obişnuit.
― Sir Leigh! îl strigă Rémy peste umăr, privindu-i în retrovizor. Spuneaţi că Fleet Street este undeva în apropiere de Blackfriars Bridge?
― Da. Ia-o pe Victoria Embankment!
― Îmi pare rău, dar nu ştiu pe unde vine asta. De obicei mergem numai la spital.
Teabing îşi dădu ochii peste cap şi bombăni:
― Pe cuvântul meu, uneori parca aş dădăci un copil! Scuzaţi-mă o clipă, vă rog! Serviţi-vă cu câte o gustare şi o băutură răcoritoare!
Şi se aplecă peste paravanul despărţitor, deschis, pentru a vorbi cu Rémy.
Sophie se întoarse spre Langdon şi-i şopti:
― Robert, nimeni nu ştie că noi doi suntem aici, în Anglia.
Avea dreptate. Poliţia din Kent îi va spune lui Fache că avionul era gol şi căpitanul va presupune că atât el, cât şi Sophie se aflau încă în Franţa. "Am devenit invizibili!" Cascadoria lui Teabing îi ajutase să câştige timp preţios.
― Fache nu va renunţa uşor, adăugă ea. Deja s-a implicat până peste cap în această afacere.
Langdon încercase să nu se gândească la Fache. Sophie promisese să facă tot ce-i va sta în puteri pentru a-l disculpa, o dată ce vor sfârşi căutările, dar acum începuse să se teamă că acest lucru deja nu mai conta. "Este foarte posibil ca Fache să fie şi el implicat în complot." Deşi nu-şi putea imagina Poliţia Judiciară amestecată în "vânarea" Sfântului Graal, apăruseră prea multe coincidenţe în noaptea asta pentru a trece cu vederea ideea unei posibile complicităţi a căpitanului. "Fache este un individ religios şi pare hotărât să-mi arunce mie în cârcă toate aceste crime." Totuşi, Sophie îi spusese că ar putea fi totuşi vorba doar despre un exces de zel. La urma urmei, probele împotriva lui erau substanţiale. Pe lângă faptul că numele său era scris pe podeaua Luvrului şi în agenda lui Saunière, Langdon părea că a minţit cu privire la manuscrisul său şi apoi a fugit. "La sugestia lui Sophie."
― Robert, îmi pare rău că eşti implicat atât de mult, spuse ea, punându-şi o mână caldă pe genunchiul lui. Mă bucur tare mult că eşti aici.
Afirmaţia părea mai degrabă pragmatică decât romantică, şi totuşi profesorul simţi o neaşteptată undă de atracţie între ei. Îi surise obosit:
― Sunt un tip mult mai plăcut după o noapte în care dorm.
Sophie râmase tăcută câteva clipe.
― Bunicul mi-a spus să am încredere în tine. Îmi pare bine că, măcar de data asta, l-am ascultat.
― Bunicul tău nici măcar nu mă cunoştea.
― Cu toate astea, nu pot să nu mă gândesc că ai făcut tot ce-ar fi vrut el să faci. M-ai ajutat să găsesc cheia de boltă, mi-ai povestit ce-i cu Sangrealul şi mi-ai explicat ritualul pe care l-am surprins în subsol. Într-un fel, în seara asta mă simt mai aproape de bunicul meu decât în orice secundă în ultimii zece ani. Şi ştiu că el ar fi fericit să ştie asta!
Prin burniţa ce nu mai contenea, în zare se vedeau deja siluetele clădirilor din Londra. Odinioară dominat de Big Ben şi de Tower Bridge, orizontul se pleca astăzi în faţa Roţii Mileniului ― un carusel colosal, ultramodern, care, cu înălţimea sa de o sută cincizeci de metri, oferea o perspectivă extraordinară asupra oraşului. Langdon încercase să urce şi el o dată, dar "capsulele" îi aminteau de nişte sarcofage închise ermetic şi preferase să rămână cu picioarele pe pământ şi să admire priveliştea de pe malul Tamisei.
Mâna lui Sophie aşezată pe genunchiul lui îl aduse înapoi dintre amintiri. Nici nu-şi dăduse seama că-i vorbeşte.
― Ce crezi tu că ar trebui să facem cu documentele Sangreal, dacă le vom găsi în cele din urmă?
― Ce cred eu nu mai are importanţă! Jacques Saunière ţi-a lăsat criptex-ul ţie şi ar trebui să procedezi aşa cum îţi spune inima că ar fi dorit el.
― Dar vreau să ştiu şi eu părerea ta. Este evident că un anumit lucru din manuscrisul tău l-a determinat să îţi acorde încredere. Ba chiar şi-a programat o întrevedere cu tine ― ceea ce i se întâmpla foarte rar.
― Poate voia doar să-mi spună că mă înşel în totalitate.
― De ce mi-ar fi cerut să te găsesc, dacă nu ar fi fost de acord cu ideile tale? În manuscrisul acela, ce anume susţineai: dezvăluirea documentelor Sangreal sau tăinuirea lor pe mai departe?
― Nici una, nici alta! Nu am spus nimic în acest sens. Manuscrisul meu se referă doar la simbologia femininului sacru şi la iconografia aferentă acesteia în decursul secolelor. În nici un caz nu am sugerat că aş şti ceva despre locul în care este ascuns Graalul.
― Totuşi, scrii o carte în care tratezi acest subiect, deci, în mod cert, consideri că informaţia ar trebui făcută publică.
― Este o deosebire ca de la cer la pământ între a discuta la nivel ipotetic asupra unei istorii alternative a lui Iisus şi...
― Şi ce?
― Şi a prezenta lumii întregi mii de documente antice ca o dovadă ştiinţifică a falsităţii Noului Testament.
― Dar mie mi-ai spus că Noul Testament are la bază "adevăruri" fabricate.
Langdon surâse:
― Sophie, orice religie din lume are la bază "adevăruri" fabricate. Aceasta e însăşi definiţia credinţei ― acceptarea unor lucruri pe care nu le putem dovedi, dar despre care ne imaginăm că sunt adevărate. Fiecare religie îl descrie pe Dumnezeu prin intermediul metaforelor, al alegoriilor şi al hiperbolelor, de la anticii egipteni până la dascălii şcolilor teologice de astăzi. Metafora este o modalitate de a ajuta mintea umană să înţeleagă neînţelesul. Problemele apar atunci când începem să credem efectiv în propriile noastre metafore.
― Deci eşti de părere că documentele Sangreal ar trebui să rămână îngropate pentru veşnicie?
― Eu sunt istoric. Nu pot fi de acord cu distrugerea unor documente şi mi-ar plăcea ca minţile luminate din Biserică să dispună de mai multe informaţii cu privire la extraordinara viaţă a lui Iisus Hristos.
― Îmi pare că ai argumente pentru ambele variante de răspuns la întrebarea mea.
― Aşa sa fie? Biblia constituie "Cartea de Căpătâi" pentru milioane de oameni din lumea întreagă, aşa cum este pentru alţii Coranul, Tora sau Canonul Pali. Dacă eu sau tu am descoperi informaţii care contrazic preceptele sfinte ale credinţei islamice, budiste, iudaice ori păgâne, ar trebui oare să le facem publice? Ar trebui să batem toba şi să le spunem budiştilor că avem dovezi care atestă că Buddha nu s-a născut dintr-o floare de lotus? Sau că Iisus n-a venit pe lume printr-o naştere literal miraculoasă? Cei care-şi înţeleg cu adevărat credinţa ştiu că toate aceste istorii sunt metaforice.
Sophie îl privi cu scepticism.
― Prietenii mei, creştini evlavioşi, cred că Iisus a mers literal pe apă, că a transformat literal apa în vin şi că a venit pe lume printr-o naştere literal miraculoasă.
― Exact ce-ţi spuneam eu! Alegoria a devenit parte integrantă a realităţii. Şi, prin faptul că trăiesc în această realitate, milioane de oameni reuşesc să facă faţă mai bine vieţii de zi cu zi şi să fie puţin mai buni.
― Dar se pare că realitatea lor e falsă.
Langdon râse uşor:
― Deloc mai falsă decât aceea a unui criprograf care crede în numărul imaginar "i" fiindcă îl ajută să spargă unele coduri.
Sophie se încruntă:
― Nu-i cinstit din partea ta!
După un moment de tăcere, profesorul o întrebă:
― Şi, care era întrebarea ta?
― Nu-mi mai amintesc.
― Hm, îmi reuşeşte de fiecare dată, surâse el.

83

Ceasul cu Mickey Mouse al lui Langdon arăta aproape şapte şi treizeci de minute când coborî din limuzina pe aleea Inner Temple, alături de Sophie şi Teabing. Împreună, se strecurară printr-un labirint de clădiri, până la piaţeta din jurul Bisericii Temple. Zidurile de piatră luceau spălate de ploaie, iar în nişele de sub cupolă uguiau turturele.
Biserica era construită în întregime din piatră de Caen. Clădirea circulară, cu o faţadă care te intimida de-a dreptul, cu un foişor central şi un naos excentric amplasat, semăna mai degrabă cu o fortăreaţa militară decât cu un lăcaş de rugăciune. Sfinţită pe data de 10 februarie 1185 de patriarhul Ierusalimului, Heraclius, Temple Church a supravieţuit secolelor de tulburări politice, marelui incendiu din Londra, Primului Război Mondial, fiind grav afectată de bombele germane în 1940. După război, a fost restaurată, redându-i-se măreţia şi gloria de odinioară.
"Simplitatea structurii circulare", îşi spuse Langdon, privind clădirea pentru prima dată. Arhitectura era robustă şi simplă, amintind mai degrabă de asprul Castel Sant' Angelo, decât de rafinatul Panteon roman. Anexa pătrăţoasă din dreapta era o excrescenţă hidoasă, care nu reuşea să modifice însă forma iniţială, păgână, a structurii centrale.
― E sâmbătă dimineaţa, spuse Teabing şchiopătând spre intrare, şi îmi închipui că nu va fi slujbă înăuntru.
Intrarea în biserică se făcea printr-o nişă de piatră ce încadra o uşă masivă din lemn. În stânga uşii, părând ajunsă acolo printr-o întâmplare nefericită, se afla o mică plăcuţă pe care erau trecute programul de funcţionare şi orarul slujbelor religioase.
Citind-o, sprâncenele lui Teabing se încruntară:
― Biserica e închisă pentru vizitatori timp de încă două ore.
Puse mâna pe clanţă şi împinse. Uşa nu se clinti. Lipindu-şi urechea de tăblia groasă din lemn, ascultă. După o clipă, chipul îi căpătă o expresie jucăuşă, şi Teabing arătă cu degetul spre plăcuţă.
― Robert, citeşte programul slujbelor, dacă vrei. Cine este de serviciu săptămâna aceasta?

În biserică, băiatul de altar tocmai isprăvea de aspirat pernuţele de rugăciune când auzi un ciocănit în uşă. Nu-i dădu nici o atenţie. Părintele Harvey Knowles avea propriile lui chei şi, oricum, trebuia să apară abia peste două ore. Probabil că era doar un turist sau vreun localnic nerăbdător. Băiatul nu opri aspiratorul, însă nici ciocănitul nu încetă. "Dar nu ştii să citeşti?" Pe plăcuţa de pe uşă scria clar că sâmbăta biserica se deschidea abia la nouă şi jumătate, aşa că tânărul îşi continuă netulburat curăţenia.
Brusc, ciocănitul se transformă într-un bubuit violent, de parcă omul de afară izbea uşa cu o rangă de metal. Băiatul opri aspiratorul şi se apropie mânios de uşă, o descuie şi o deschise. Trei oameni se aflau în faţa intrării. "Turişti", mârâi el.
― Deschidem la nouă şi jumătate.
Tipul mai solid făcu un pas înainte, sprijinindu-se în cârjele sale metalice.
― Eu sunt sir Leigh Teabing, declară solemn, cu un accent saxon afectat. Aşa cum nu mă îndoiesc că ştii, îi însoţesc pe doamna şi domnul Cristopher Wren al Patrulea.
Şi se trase în lături, făcând un semn elegant cu braţul către cuplul din spatele său. Femeia avea trăsături plăcute şi păr bogat, roşcat, ce-i cădea pe umeri. Bărbatul era înalt, brunet şi avea o figură care îi părea cunoscută.
Băiatul de altar rămase o clipă tăcut, neştiind ce să răspundă. Sir Cristopher Wren era cel mai de seamă donator al Bisericii Temple. Datorită lui fusese posibilă refacerea lăcaşului după marele incendiu. Numai că omul trecuse în lumea drepţilor la începutul secolului al optsprezecelea.
― Ăăă... sunt... onorat să vă întâlnesc...
Insul cu cârjele se încruntă:
― Bine că nu lucrezi în vânzări, tinere, fiindcă nu ai deloc un aer convingător. Unde este părintele Knowles?
― Azi e sâmbătă. Programul său începe mai târziu.
Sprâncenele infirmului coborâră şi mai mult:
― Poftim recunoştinţă! Ne-a dat asigurări că va fi aici, dar se pare că va trebui să ne descurcăm fără el. Nu va dura mult.
Băiatul nu se clinti din pragul uşii.
― Îmi cer scuze, dar ce anume nu va dura mult?
Ochii celui cu cârjele se îngustară ca două fante, iar şi se aplecă spre şoptind, ca şi cum voia să-i scutească pe ceilalţi de aceasta neplăcere:
― Tinere, se pare că eşti nou aici! În fiecare an, urmaşii lui sir Cristopher Wren aduc un dram din cenuşa răposatului, pentru a o împrăştia în Biserica Temple. Aşa e prevăzut în testamentul lui. Nimeni nu e tocmai încântat de această tradiţie, dar ce putem face noi?
Băiatul lucra aici de vreo doi ani, dar până acum nu auzise de un asemenea obicei.
― Ar fi mai bine dacă aţi aştepta până la nouă şi jumătate. Biserica e închisă pentru moment şi încă n-am terminat curăţenia.
Infirmul se încruntă iarăşi, furios:
― Tinere, unicul motiv pentru care mai ai astăzi unde face curăţenie este domnul din buzunarul acelei doamne!
― Poftiţi?!
― Doamnă Wren, reluă omul cu cârjele, sunteţi atât de amabilă încât să-i arătaţi acestui tânăr impertinent relicvariul cu cenuşă?
Femeia ezită o clipă, apoi, de parcă şi-ar fi revenit dintr-o transă profundă, duse mâna la buzunarul jachetei şi scoase un mic cilindru înfăşurat într-un material protector:
― Iată, vezi? lătră infirmul. Acum, ori respecţi ultima dorinţă a defunctului şi ne laşi să presărăm cenuşa, ori am să-i spun părintelui Knowels cât de bine am fost trataţi.
Băiatul mai ezită o clipă, amintindu-şi că părintele era foarte riguros în respectarea tradiţiilor bisericii şi, mai cu seamă, că se înfuria cumplit atunci când ceva, indiferent ce, arunca o lumină mai puţin plăcută asupra acestui lăcaş de cult. Poate că părintele uitase pur şi simplu de sosirea acestor oaspeţi. Dacă aşa stăteau lucrurile, atunci risca mult mai mult refuzându-i, decât dacă le-ar fi permis să intre. "La urma urmei, au zis că nu durează decât un minut. Ce rău aş face?"
Când făcu un pas într-o parte pentru a-i lăsa pe cei trei să intre, băiatul ar fi putut să jure că doamna şi domnul Wren erau la fel de năuci ca şi el. Destul de tulburat, se întoarse la treburile lui, privindu-i pe furiş cu coada ochiului.

Langdon nu-şi putu stăpâni un zâmbet atunci când intrară în biserică:
― Leigh, şopti el, eşti un mincinos desăvârşit!
Ochii lui Teabing străluceau de încântare:
― Clubul de Teatru de la Oxford. Şi acum se mai vorbeşte încă despre magistrala mea interpretare în rolul lui Iulius Caesar. Sunt sigur că nimeni n-a jucat Scena întâi din Actul al treilea cu mai multă dăruire decât mine.
― Parcă personajul tău era deja mort în scena aceea?!
Teabing îşi suflă nasul:
― Da, dar toga mi s-a desfăcut când m-am prăbuşit şi a trebuit să zac jumătate de oră pe scenă cu "băieţaşul" pe afară. Şi totuşi, nici un muşchi nu mi s-a clintit. Am fost magistral, îţi spun eu!
Langdon făcu o grimasă: "Uite ce-am pierdut!"
Străbătând anexa rectangulară spre arcada de la intrare în corpul central al bisericii, profesorul privi cu uimire interiorul auster. Deşi structura altarului era similară cu cea a unei biserici creştine obişnuite, mobilierul era rece şi simplu, fără ornamentaţiile tradiţionale.
― Sumbru, şopti el.
Teabing chicoti încet:
― Biserica Angliei. Anglicanilor le place religia nediluată ― fără nimic care să-i distragă de la nenorocirea lor.
Sophie pătrunse prin arcada ce dădea în vasta sală circulară a lăcaşului.
― Parcă ar fi o fortăreaţă, şopti ea.
Langdon încuviinţă tăcut. Chiar de aici, de la intrare, zidurile păreau neobişnuit de robuste.
― Cavalerii templieri erau un ordin războinic, le reaminti Teabing. O organizaţie militară şi religioasă în acelaşi timp. Bisericile pe care le construiau erau totodată fortăreţe şi bănci.
― Bănci? se miră Sophie.
― Ei, da. Templierii au fost cei care au inventat conceptul modern de activitate bancară. Era periculos pentru nobilimea europeană a acelor vremuri să călătorească având cu sine aur, aşa că templierii le permiteau celor avuţi să-şi depună averile în cea mai apropiată Biserică a Templului şi apoi să le retragă din orice altă biserică a lor din Europa. Iar pentru aceasta nu aveau nevoie decât de o documentaţie bine pusă la punct. Şi de un mic comision, adăugă britanicul făcând cu ochiul. Aşa s-au născut primele automate bancare.
Teabing arătă cu cârja spre un vitraliu în care primele raze ale soarelui aureolau un cavaler înveşmântat în alb, pe un cal rozaliu.
― Alanus Marcel, adăugă el, a fost Maestru al Templului la începutul secolului al XIII-lea. El şi succesorii săi au deţinut titlul parlamentar de Primus Baro Angiae.
Langdon părea surprins:
― Primul Baron al Tărâmului?
― Maestrul Templului ― susţin unii ― avea o putere mai mare decât însuşi regele.
Oprindu-se pentru o clipă, Teabing aruncă o privire furişă spre băiatul de altar, care continua să cureţe pardoseala.
― Ştii, îi şopti el lui Sophie, se zice că Sfântul Graal a fost adus o dată în aceasta biserică peste noapte, când Templierii îl mutau dintr-o ascunzătoare în alta. Îţi poţi imagina cele patru cufere cu documentele Sangreal odihnindu-se aici, alături de sarcofagul Mariei Magdalena? Mi se face pielea ca de găină când mă gândesc.
Langdon încercă aceeaşi senzaţie atunci când pătrunseră în sala circulară. Străbătuse cu privirea zidurile de piatră şi garguiele, demonii, monştrii şi chipurile schimonosite, care parcă priveau toate spre centrul încăperii. Sub ele, un singur rând de strane din piatră înconjurau întreaga sală, ca un brâu.
― O arenă, şopti el.
Teabing ridică o cârjă şi arătă spre stânga şi spre dreapta.
Langdon îi văzuse deja.
Zece cavaleri de piatră.
Cinci la stânga, cinci la dreapta.
Întinse pe pardoseală, siluetele sculptate în mărime naturală se odihneau senine. Cavalerii erau înveşmântaţi în armuri, cu săbii şi scuturi, mormintele oferindu-i profesorului strania impresie că se strecurase cineva în biserică şi turnase ipsos peste oştenii adormiţi. Trupurile de piatră erau roase de vreme, dar totuşi fiecare avea o înfăţişare distinctă ― armuri diferite, poziţii deosebite ale braţelor sau picioarelor, trăsături caracteristice şi însemne specifice pe fiecare scut.
"În Londra zace un cavaler de papă îngropat."
Cu fiecare pas, Langdon se simţea mai emoţionat.
Aici era locul!

84

Pe o alee dosnică, foarte aproape de Temple Church, Rémy Legaludec opri limuzina Jaguar în spatele unui şir de tomberoane industriale. Verifică repede zona. Pustie. Coborî din maşină, deschise portiera din spate şi urcă.
Simţind prezenţa majordomului, călugărul se scutură din aparenta lui amorţeală şi-l privi cu ochii roşii, mai degrabă curioşi decât temători. Pe Rémy îl impresionase puternic puterea lui de a-şi păstra calmul atâta vreme. Se zbătuse puţin la început. În Range Rover, călugărul păruse că-şi acceptă soarta şi că-şi încredinţează viitorul în mâinile unei puteri suprapământene.
Lărgindu-şi puţin papionul, Rémy îşi deschise gulerul înalt, apretat, al uniformei, îşi descheie smochingul şi simţi că respiră cu adevărat pentru primă dată, după ani de zile. Se apropie de minibar şi îşi turnă un pahar de votcă Smirnoff, pe care-l dădu peste cap dintr-o singură înghiţitură, umplându-l imediat la loc.
"Curând voi fi un om avut."
Scotocind prin minibar, găsi un tirbuşon şi-i deschise lama ascuţită. Cuţitul era folosit în mod obişnuit pentru retezarea foliei de plumb de pe dopurile sticlelor de vin, însă în dimineaţa asta avea să servească unui scop mult mai dramatic. Rémy se întoarse spre Silas, ţinând în mână lama argintie.
În ochii roşii ai călugărului licări acum spaima.
Majordomul zâmbi şi se apropie. Albinosul se trase înapoi, luptându-se cu banda adezivă care-l imobiliza.
― Stai liniştit, şopti Rémy, ridicând cuţitul.
Silas nu putea crede că Dumnezeu îl uitase. Reuşise chiar să transforme durerea fizică pricinuită de legăturile care-i sfâşiau carnea într-un exerciţiu spiritual, cârceii care-i cuprinseseră muşchii lipsiţi de sânge amintindu-i de suferinţele îndurate de Iisus. "M-am rugat toată noaptea pentru izbăvire." Acum, văzând cum lama se apropie, îşi închise ochii.
Un junghi ascuţit îi străpunse umerii. Ţipă, neputând să creadă că avea să moară acolo, pe podeaua acestei limuzine, incapabil să se apere. "Am înfăptuit lucrarea Domnului! Învăţătorul a zis că mă va apăra."
Simţi o căldură furnicătoare care-i învăluia spatele şi umerii şi îşi imagina valurile de sânge care i se scurgeau din trup. Un alt junghi îi înţepă coapsele şi în creier îşi făcu apariţia vălul familiar de ceaţă ― mecanismul de apărare a corpului împotriva durerii.
Fierbinţeala îi cuprinse toţi muşchii şi Silas strânse ochii mai tare, hotărât ca ultima imagine din viaţa sa să nu fie aceea a propriului asasin. În locul ei, şi-l închipui pe tânărul episcop Aringarosa în faţa micii bisericuţe din Spania... biserica pe care ei doi o clădiseră doar cu mâinile goale. "Începutul vieţii mele."
Parcă tot trupul îi luase foc.
― Ia o înghiţitură, şopti majordomul, vorbind cu un puternic accent francez. Îţi face bine la circulaţie.
Silas deschise ochii, uluit. Un chip înceţoşat şedea aplecat asupra lui, oferindu-i un pahar. Pe podeaua maşinii, alături de cuţitul imaculat, se afla un morman de bandă adezivă.
― Bea asta, repeta omul. Durerea pe care o simţi e sângele care începe să-ţi circule prin muşchi.
Zvâcnetul fierbinte se transformă treptat într-un val de furnicături. Votca avea un gust oribil, dar o bău, recunoscător. Soarta îi rezervase o porţie zdravănă de ghinion în noaptea asta, dar Dumnezeu remediase totul, cu o singură întorsătură miraculoasă.
"Domnul nu m-a uitat!"
Ştia cum ar numi episcopul Aringarosa această schimbare de situaţie.
"Intervenţie divină."
― Am vrut să te eliberez mai devreme, se scuză servitorul, dar mi-a fost imposibil. Cu toată poliţia care a năvălit la Château Villette şi mai apoi la aeroport n-am avut când, până acum. Înţelegi, Silas, nu-i aşa?
Albinosul tresări, stupefiat.
― De unde îmi cunoşti numele?
Servitorul îi surâse.
Silas se ridică, frecţionându-şi muşchii înţepeniţi, pradă unui amestecând de necredinţă, recunoştinţă şi nedumerire:
― Tu eşti... Învăţătorul?
Rémy clătină din cap, izbucnind în râs:
― Aş fi vrut eu să am atâta putere. Nu, nu sunt eu Învăţătorul. Dar, ca şi tine, îl slujesc pe el. Dar Învăţătorul are o părere bună despre tine. Mă numesc Rémy.
― Dar... nu înţeleg. Dacă lucrezi pentru Învăţător, de ce a adus Langdon cheia de boltă la tine acasă?
― Nu era casa mea, ci a unuia dintre cei mai cunoscuţi istorici ai Graalului, sir Leigh Teabing.
― Dar tu locuiai acolo. Şansele ca...
Rémy zâmbi din nou, aparent câtuşi de puţin mirat de coincidenţa care-l adusese pe Langdon acolo.
― Totul a fost extrem de previzibil. Robert Langdon intrase în posesia cheii de boltă şi avea nevoie de ajutor. Unde ar fi fost mai logic să-l caute, decât în casa lui Leigh Teabing? Faptul că locuiam şi eu tot acolo a fost motivul pentru care Învăţătorul m-a abordat. De unde crezi că ştie el atâtea lucruri despre Graal?
Acum îşi dădu Silas seama, uluit. Învăţătorul recrutase un servitor care avea acces la cercetările lui Leigh Teabing. Un plan strălucit!
― Am multe să-ţi povestesc, continuă Rémy şi-i întinse revolverul Heckler and Koch încărcat.
Apoi se întinse spre bordul maşinii şi scoase din torpedo un pistol mic:
― Dar mai întâi avem o treabă de făcut.

Căpitanul Fache coborî din elicopter pe Aeroportul Biggin Hill şi ascultă, siderat, relatarea inspectorului-şef.
― Am percheziţionat eu însumi avionul, insistă el, şi n-am găsit pe nimeni înăuntru.
Apoi adăugă pe un ton ofensat:
― Şi trebuie să adaug că, dacă sir Leigh Teabing mă dă în judecată, voi...
― L-aţi interogat pe pilot?
― Fireşte că nu! Este cetăţean francez şi procedurile noastre impun...
― Du-mă la avion!
Ajuns la hangar, Fache nu avu nevoie nici de un minut întreg pentru a identifica o ciudată pată de sânge pe jos, aproape de locul în care fusese parcată limuzina. Când se apropie de avion, începu să bată energic în fuzelaj.
― Sunt căpitanul Fache de la Poliţia Judiciară Franceză. Deschide imediat!
Speriat, pilotul deschise uşa şi coborî scara.
Fache urcă. Trei minute mai târziu, cu ajutorul revolverului, obţinuse o mărturisire completă, inclusiv o descriere fidelă a călugărului albinos. În plus, află că Langdon şi Sophie lăsaseră ceva în seiful avionului, un fel de cutie din lemn. Deşi declară că nu ştia ce se afla în acea cutie, pilotul îi spuse că asupra ei se concentrase întreaga atenţie a lui Langdon, pe tot parcursul zborului până la Londra.
― Deschide seiful!
Omul îi aruncă o privire îngrozită:
― Nu ştiu combinaţia!
― Foarte rău! Tocmai aveam de gând să nu-ţi retrag licenţa de zbor!
Pilotul îşi frânse mâinile:
― Cunosc nişte oameni de la întreţinere de aici. Poate vor reuşi să dea o gaură.
― Ai o jumătate de oră la dispoziţie!
Omul se repezi la staţia radio.
Fache intră în compartimentul din spate al avionului şi îşi turnă un pahar mare de tărie. Era devreme, dar nu dormise toată noaptea, aşa că nu mai conta dacă bea ceva înainte de prânz. Aşezându-se într-un fotoliu confortabil, închise ochii, încercând să-şi pună ordine în gânduri. "Gafa poliţiei din Kent mă poate costa mult." Toate forţele porniseră deja în urmărirea limuzinei Jaguar.
Telefonul începu să-i sune.
― Alo?
― Sunt în drum spre Londra! Ajung într-o oră.
Era episcopul Aringarosa:
― Credeam că te duci la Paris!
― Sunt foarte îngrijorat. Mi-am schimbat planurile.
― N-ar fi trebuit s-o faci.
― L-ai recuperat pe Silas?
― Nu. Răpitorii lui au păcălit poliţia locală înainte de a ajunge eu aici.
Aproape că simţea în receptor furia din glasul episcopului:
― M-ai asigurat că vei opri avionul acela!
Fache coborî vocea:
― Ţinând seama de situaţia în care te afli, îţi recomand să nu-mi pui răbdarea la încercare azi. Îi voi găsi pe Silas şi pe ceilalţi cât de curând. Unde aterizezi?
― O clipă.
Aringarosa acoperi receptorul cu mâna şi după un moment reveni:
― Pilotul încearcă să obţină permisiunea de aterizare la Heathrow. Sunt unicul lui pasager, dar cursa nu era programată.
― Spune-i să vină la Aeroportul Biggin Hill din Kent. Îi obţin eu permisiunea de aterizare. Dacă nu voi fi aici când veţi sosi, voi lăsa o maşină să vă aştepte.
― Mulţumesc.
― Aşa cum ţi-am spus de la bun început, ai face bine să-ţi aminteşti că nu eşti singurul pe punctul de a pierde totul în afacerea asta.

85

"Să cauţi globul ce pe al lui mormânt se afla odat'."
Toţi cavalerii din Temple Church stăteau întinşi pe spate, cu capul sprijinit pe câte o pernă din piatră. Sophie îşi stăpâni un tremur uşor. Globul din poem îi stârnea amintiri ale ritualului surprins în casa bunicului.
"Hieros Gamos. Globurile."
Oare acelaşi ritual fusese practicat şi în această biserică? Încăperea circulară părea construită special pentru astfel de ritualuri păgâne. Un şir de strane din piatră urma întreaga circumferinţă a zidului. "O arenă", aşa cum o numise Robert. Îşi imagină incinta noaptea, plină de persoane mascate murmurând incantaţii la lumina torţelor şi urmărind o "sacră comuniune" ce se desfăşura în mijlocul lor.
Alungându-şi imaginea din minte, se apropie, împreună cu Langdon şi Teabing, de primul grup de cavaleri. În ciuda insistenţelor britanicului, care susţinea că trebuie să dea dovada de meticulozitate, Sophie era nerăbdătoare şi o luă înaintea lor, trecând în revistă rapid cei cinci cavaleri din partea stângă.
Cercetând aceste prime morminte, observă asemănările şi deosebirile dintre ele. Toţi cavalerii erau întinşi pe spate, dar trei dintre ei aveau picioarele aşezate drept, iar ceilalţi doi le aveau încrucişate. Diferenţa nu părea a avea vreo relevanţă. Examinându-le veşmintele, observă că doi purtau câte o tunică peste armură, iar trei aveau robe lungi până la glezne. La fel de irelevant! Sophie îşi îndreptă apoi atenţia spre singura deosebire pe care o mai remarca: poziţia mâinilor. Doi cavaleri ţineau în mâini câte o spadă, doi se rugau, iar cel de-al patrulea avea braţele întinse pe lângă corp. După ce-i mai studie atentă câteva secunde, ridică din umeri: nicăieri nu se vedea vreun semn al unui glob lipsă.
Simţind greutatea criptex-ului în buzunar, privi înapoi, spre Langdon şi Teabing. Cei doi se mişcau încet şi ajunseseră abia la al treilea cavaler ― aparent fără mai mult succes decât ea. Neavând răbdare să mai aştepte, se îndreptă spre cel de-al doilea grup de cavaleri. În vreme ce traversa sala spre partea dreaptă, recită în gând poemul pe care îl citise de atâtea ori, încât îl ştia pe dinafară:

"În Londra zace un cavaler de papă îngropat.
A lui strădanie o sfântă urgie îşi atrase.
Să cauţi globul ce pe al lui mormânt se afla odat'.
Vorbind de carne Roza şi pântece însămânţat."

Când ajunse în dreptul mormintelor, îşi dădu seama că erau asemănătoare cu primele. Toţi cavalerii zăceau întinşi pe spate, purtau armuri şi aveau spade.
Toţi, cu excepţia celui de-al zecelea.
Grăbindu-se într-acolo, rămase cu privirile lipite de mormânt.
"Fără pernă. Fără armură. Fără tunică. Fără spadă."
― Robert! Leigh! strigă şi vocea ei răsună între zidurile de piatră. De aici lipseşte ceva.
Cei doi bărbaţi porniră imediat spre ea:
― Un glob? întrebă Teabing, agitat.
Cârjele şi protezele lui clincăneau în ritm rapid pe pardoseală.
― Lipseşte un glob?
― Nu chiar, le răspunsese. Pare că lipseşte cavalerul cu totul.
Ajungând lângă ea, cei doi încremeniră, năuciţi. În locul cavalerului întins cu faţa în sus, se afla un sarcofag de piatră, închis. Sicriul avea o formă trapezoidală, mai îngust la picioare şi lăţindu-se spre cap, cu capacul bombat.
― De ce nu e şi acest cavaler la vedere? întrebă Langdon.
― Fascinant, murmură Teabing, frecându-şi bărbia. Uitasem complet de această ciudăţenie. Sunt ani de zile de când n-am mai fost aici.
― Sicriul acesta, interveni Sophie, pare a fi fost lucrat în aceeaşi perioadă şi de acelaşi sculptor ca şi celelalte nouă. Atunci, de ce cavalerul de aici este în sarcofag, şi nu deasupra lui, la fel ca ceilalţi?
Britanicul clătină din cap agale.
― Iată unul dintre misterele acestei biserici. Din câte ştiu eu, nimeni nu a găsit încă o explicaţie
― Hei! strigă băiatul de altar, apropiindu-se cu o expresie iritată. Iertaţi-mă dacă par nepoliticos, dar mi-aţi spus că vreţi să împrăştiaţi cenuşa defunctului, ori eu văd că, de fapt, admiraţi interiorul.
Teabing se încruntă şi se întoarse spre Langdon:
― Domnule Wren, se pare că generozitatea de care a dat dovadă familia dumneavoastră nu vă permite să vă petreceţi câteva momente în aceasta biserică. Poate că ar fi mai bine să risipim cenuşa şi să terminăm odată!
Apoi se răsuci către Sophie:
― Doamnă Wren?
Ea preluă mingea şi scoase criptex-ul din buzunar:
― Şi acum, se răsti sir Leigh la băiat, eşti amabil să ne oferi puţină intimitate?
Tânărul nu se clinti, studiindu-l pe Langdon cu o privire fixă:
― Îmi păreţi cunoscut de undeva.
― Poate fiindcă domnul Wren vine aici în fiecare an! exclamă Teabing.
"Sau poate", îşi spuse Sophie cu teamă, "fiindcă l-a văzut la televizor anul trecut, la Vatican."
― Nu l-am întâlnit niciodată pe domnul Wren, răspunse băiatul.
― Greşeşti, interveni profesorul pe un ton calm şi politicos. Cred că noi doi ne-am mai văzut anul acesta. Părintele Knowles nu a făcut prezentările de rigoare, dar eu ţi-am recunoscut figura de la bun început. Îmi dau seama că am venit într-un moment nepotrivit, dar dacă-mi vei mai permite doar câteva minute... Am parcurs o distanţă considerabilă pentru a împrăştia cenuşa printre aceste morminte.
Deşi Langdon îşi rostise minciunile cu acelaşi aer inocent ca şi Teabing, băiatul părea din ce în ce mai neîncrezător:
― Acestea nu sunt morminte!
― Poftim?
― Ba sigur că sunt morminte, protestă sir Leigh. Ce tot vorbeşti acolo?
― Mormintele conţin cadavre. Acestea sunt efigii. Monumente în onoarea celor decedaţi. Nu e nici un trup îngropat sub aceste statui.
― Dar asta e o criptă! strigă Teabing.
― Aşa scrie numai în cărţile vechi de istorie. Se credea că aceasta e o criptă, dar în timpul restaurărilor din anul 1950 s-a constatat că nu e. Şi îmi închipui, adăugă băiatul întorcându-se spre Langdon, că domnul Wren ar fi ştiut acest lucru. Ţinând seama că familia lui a descoperit acest adevăr.
Peste cei patru se aşternu o linişte stânjenitoare.
Brusc, în anexa de la intrare răsună zgomotul unei uşi trântite.
― Trebuie să fi sosit părintele Knowles, spuse Teabing. Vrei să te duci să verifici?
Băiatul nu părea hotărât, dar porni înapoi, spre intrare.
― Leigh, şopti Langdon. Nu sunt trupuri înăuntru? Ce tot spune tânărul acela?
― Nu ştiu. Eu totdeauna am crezut... Dar sigur acesta trebuie să fie locul. Nu cred că băiatul ştie ce spune! N-are nici un sens!
― Pot să văd poemul din nou? ceru profesorul.
Sophie scoase criptex-ul din buzunar şi i-l înmână.
Langdon derulă pergamentul, ţinând cilindrul în mână în vreme ce recitea versurile.
― Da, poemul se referă clar la un mormânt. Nu la o efigie.
― Să fie versul greşit? Să fi făcut Jacques Saunière aceeaşi greşeală pe care am făcut-o şi eu? presupuse Teabing.
Profesorul se gândi o clipă şi apoi clătină din cap.
― Leigh, tu însuşi ai spus-o: biserica aceasta a fost construită de templieri ― braţul armat al confreriei din Sion. Ceva îmi spune că Marele Maestru al Ordinului ştia exact dacă aici e îngropat sau nu vreun cavaler.
Teabing îl privi perplex:
― Dar locul ăsta e perfect! Sunt sigur că ne-a scăpat ceva!

Intrând în anexă, băiatul de altar văzu cu surprindere că nu e nimeni înăuntru.
― Părinte Knowles!
"Sunt sigur că am auzit uşa", îşi spuse el şi se apropie de intrare.
Un individ uscăţiv îmbrăcat în smoching şedea în prag, scărpinându-se în cap cu un aer pierdut. Băiatul pufni enervat, dându-şi seama că uitase să încuie uşa după ce-i lăsase pe cei trei să intre. Iar acum, tipul ăsta amărât a venit aici, rătăcit, încercând, după toate aparenţele, să găsească nunta la care trebuia să participe.
― Îmi pare rău, spuse el ocolind o coloană masivă. N-am deschis încă.
În clipa următoare auzi foşnet de haine lângă el şi, înainte de a-şi da seama ce se petrece, capul îi zvâcni spre spate, tras de o mână ca de fier care i se încleştă pe gură, înăbuşindu-i strigătul. Mâna era albă ca laptele şi mirosea a alcool.
Individul în smoching scoase un revolver micuţ din buzunar şi i-l lipi de frunte.
Băiatul simţi o căldură ciudată în pantaloni şi îşi dădu seama că făcuse pe el.
― Ascultă-mă cu atenţie, spuse individul cu pistolul. Ai să ieşi imediat din biserică, în linişte, şi ai să fugi cât poţi. Fără să te mai opreşti. E clar?
Băiatul clătină din cap:
― Dacă ai de gând să chemi poliţia...
Individul apăsă mai tare revolverul pe fruntea lui.
― Am să te găsesc eu!
În secunda următoare, băiatul alerga cât îl ţineau picioarele, hotărât să nu se oprească decât atunci când nu va mai putea.

86

Ca o fantomă, Silas se strecură neauzit în spatele victimei sale. Sophie Neveu îl simţi mult prea târziu. Înainte de a se putea întoarce, Albinosul îi înfipse deja pistolul între omoplaţi şi, înfăşurându-şi braţul în jurul ei, o lipi cu spinarea de trupul lui. Speriată, scoase un ţipăt. Teabing şi Langdon se întoarseră, aţintindu-l cu priviri speriate:
― Ce...? bâigui britanicul. Ce-ai făcut cu Rémy?
― Singurul lucru care vă priveşte în momentul ăsta e să-mi daţi cheia de boltă.
Misiunea de recuperare ― îi spusese Rémy ― avea să fie simplă şi precisă: "Intri în biserică, iei cheia de boltă şi ieşi; fără victime, fără violenţă."
Ţinând-o strâns şi cu putere pe Sophie, Silas îşi coborî braţul spre talia ei, în buzunarele adânci ale jachetei şi scotoci prin el. Parfumul părului ei îi intră în nări, anihilându-l pe cel de alcool al propriei răsuflări.
― Unde e? şopti.
"Cheia de boltă era în buzunarul ei! Acum unde a dispărut?"
― Aici e! se auzi vocea joasă a lui Langdon din cealaltă parte a sălii.
Silas se întoarse şi-l văzu pe american ţinând criptex-ul negru în mână şi legănându-l dintr-o parte în alta, aşa cum îşi agită un matador capa în faţa unui taur bleg.
― Lasă-l jos! îi ceru Silas.
― Lasă-i pe Sophie şi Leigh să iasă din biserică! Putem rezolva afacerea asta între noi doi!
Albinosul o împinse pe Sophie într-o parte şi, cu arma îndreptată spre Langdon, începu să se apropie de el.
― Rămâi acolo unde eşti! Aşteaptă ca ei să iasă din biserică!
― Nu tu faci regulile!
― Aşa crezi? ripostă Langdon ridicând criptex-ul deasupra capului. N-am să ezit să-l trântesc de podea... şi aşa sparg şi fiola dinăuntru.
Deşi se strâmbă dispreţuitor, Silas nu-şi putu opri un fior de spaimă. La aşa ceva nu se aşteptase. Ţinându-şi arma îndreptată spre pieptul americanului, încercă să-şi păstreze vocea la fel de fermă ca şi braţul:
― N-ai îndrăzni să distrugi cheia de boltă! Vrei şi tu să găseşti Graalul la fel de mult ca mine.
― Aici greşeşti! Tu-l vrei mai mult decât mine. Ai demonstrat acest lucru fiindcă eşti gata să ucizi pentru el.

La zece metri depărtare, privind pe furiş din anexă, ascuns în dosul stranelor, Rémy Legaludec era din ce în ce mai îngrijorat. Operaţiunea nu decurgea conform planului şi, chiar de la distanţă, se vedea că Silas nu ştie cum să se descurce în situaţia ivită. La ordinele Învăţătorului, Rémy îi interzisese Albinosului să facă uz de armă.
― Lasă-i să plece, spuse Langdon din nou, ţinând criptex-ul deasupra capului şi privind drept în ţeava revolverului.
Ochii roşii ai călugărului scânteiau de furie şi de frustrare şi Rémy începu să se teamă că Silas l-ar putea împuşca pe Langdon. Criptex-ul nu trebuia să cadă!
Cilindrul acela negru era biletul lui spre libertate şi bogăţie. Cu aproximativ un an în urmă, era doar un amărât de servitor de cincizeci şi cinci de ani, care trebuia să satisfacă toate capriciile infirmului nesuferit pe nume sir Leigh Teabing. Apoi i se făcuse o propunere extraordinară. Apropierea sa de sir Leigh ― cel mai cunoscut cercetător al Graalului ― avea să-i ofere servitorului tot ce-şi dorise de la viaţă. De atunci, fiecare clipă petrecută la Château Villette avusese darul de a-l aduce mai aproape de momentul acesta.
"Am ajuns atât de aproape!" îşi spuse el, privind cheia de boltă din mâna americanului. "Dacă Langdon îi va da drumul, totul va fi pierdut! Sunt gata să-mi arăt chipul?" Învăţătorul îi interzisese cu desăvârşire să facă aşa ceva; Rémy era singurul care cunoştea adevărata identitate a Învăţătorului.
― Eşti sigur că vrei ca Silas să se ocupe de acest lucru? îl întrebase cu numai o jumătate de oră în urmă, când primise ordinele de a recupera cheia de boltă. Pot s-o fac eu însumi!
Dar Învăţătorul fusese ferm: "Silas s-a descurcat foarte bine cu cei patru membri ai Stăreţiei. Acum va reuşi să obţină şi cheia de boltă. Tu trebuie să-ţi păstrezi anonimatul. Dacă ceilalţi îţi vor vedea chipul, va fi nevoie să-i eliminăm, şi au fost deja prea multe crime. Nu-ţi dezvălui identitatea!"
"Chipul meu se va schimba, îşi spuse el acum. Cu banii pe care urmează să-i primesc, voi deveni un cu totul alt om." Chirurgia plastică îi putea modifica până şi amprentele ― aşa îi spusese Învăţătorul. Curând va fi liber ― va avea un chip nou, de nerecunoscut şi va gusta din plin viaţa pe plajele însorite.
― Am înţeles, îi răspunse. Îl voi asista pe Silas din umbră.
― Pentru cultura ta, Rémy, adăugase Învăţătorul, mormântul în chestiune nu se află în Temple Church. Aşa că nu-ţi face griji. Nu caută unde trebuie!
Majordomul îl privise stupefiat:
― Ştii unde e mormântul?
― Desigur. Mai târziu îţi voi spune! Deocamdată, însă, trebuie să acţionăm repede. Dacă îşi dau seama unde este ascunzătoarea adevărată a Graalului şi părăsesc biserica înainte ca Silas să ia criptex-ul, riscăm să pierdem Graalul pentru totdeauna.
Lui Rémy nu-i păsa câtuşi de puţin de Graal, dar îi păsa grozav de faptul că Învăţătorul refuzase să-i dea vreun ban înainte de găsirea lui. Iar acum se-nfiora de fiecare dată când se gândea la averea ce va fi în curând a lui. "O treime din douăzeci de milioane de euro! Suficient ca să dispar pentru totdeauna." Vedea deja în faţa ochilor oraşele însorite de pe Coasta de Azur, unde avea de gând să-şi petreacă restul zilelor, întins la soare şi aşteptând ca alţii să-l servească pe el.
Acum însă, cu acest american care ameninţa să distrugă cheia de boltă, viitorul său părea compromis. Neputând suporta gândul că ajunsese atât de aproape doar pentru a risca să piardă totul, hotărî să treacă la acţiune. Arma pe care o ţinea în mână era un revolver Medusa de mici dimensiuni şi de calibru pe măsură însă de aproape putea fi extrem de eficientă.
Ieşi din umbra stranei, înaintă spre sala circulară şi aţinti pistolul spre ţeasta lui Teabing:
― Bătrâne, de când aştept să fac asta!

Inima lui sir Leigh se opri pentru o clipă când văzu că Rémy îl ameninţă cu arma. "Ce naiba face?!" Recunoscu micul revolver Medusa, cel pe care-l ţinea încuiat în torpedoul limuzinei, pentru siguranţă.
― Rémy? bâlbâi el şocat. Ce se întâmplă?
Langdon şi Sophie păreau deopotrivă şocaţi.
Majordomul se apropie prin spatele lui Teabing şi-i înfipse pistolul sub omoplaţi, în stânga, chiar în dreptul inimii. Britanicul simţi cum carnea i se strânge de spaimă.
― Rémy, eu nu...
― O să fiu explicit, şuieră servitorul, cu ochii aţintiţi spre Langdon. Lasă cilindrul jos sau îl împuşc!
Pentru o clipă, profesorul râmase ca paralizat:
― Cheia de boltă nu ţi-e de nici un folos, bâigui el. N-o vei putea deschide.
― Proşti aroganţi! Nu v-aţi dat seama că v-am ascultat toată noaptea, când aţi vorbit despre poemul acela? Tot ce am auzit, am împărtăşit şi altora. Altora care ştiu mai multe decât voi. Nici măcar nu căutaţi acolo unde trebuie! Mormântul care vă trebuie se află în cu totul alt loc!
Teabing simţi un nou val de panică. "Ce tot spune el acolo?"
― De ce vrei Graalul? îl întrebă Langdon. Pentru a-l distruge? Înainte de Ziua de Apoi?
― Silas, ia cheia de boltă de la domnul Langdon!
Călugărul se apropie, dar profesorul se trase înapoi, ţinând criptex-ul sus, deasupra capului, gata să-l azvârle pe podea.
― Mai degrabă îl distrug, decât să-l lasă să ajungă în mâinile cui nu trebuie!
Teabing avea impresia că un nou val de oroare îl sugrumă. Munca lui de-o viaţă risca să piară acum, chiar în faţa ochilor săi, spulberându-i visul drag dintotdeauna.
― Robert, nu! strigă alarmat. Nu-l distruge! Ai în mână însuşi Graalul! Rémy nu m-ar împuşca niciodată! Ne cunoaştem de zece...
Majordomul ridică revolverul spre plafon şi trase. Bubuitura răsună asurzitor pentru o armă atât de mică, în incinta circulară auzindu-se un zgomot ca un tunet.
Toată lumea îngheţă:
― Eu nu mă joc, replică Rémy. Următorul glonţ va intra în spinarea lui. Dă-i cheia de boltă lui Silas.
Reticent, Langdon întinse criptex-ul. Silas se apropie şi îl luă, ochii lui roşii sclipind de bucuria răzbunării. Puse cilindrul în buzunar şi se trase înapoi, cu arma încă îndreptată spre Langdon şi Sophie.
Teabing simţi braţul lui Rémy încleştându-se pe pieptul lui şi începând să-l tragă spre ieşire.
― Dă-i drumul! ceru Langdon.
― Îl luăm pe domnul Teabing la o mică plimbare, răspunse majordomul, retrăgându-se în continuare. Dacă chemaţi poliţia, îl omor! Dacă încercaţi ceva, îl omor. E clar?
― Ia-mă pe mine, insistă Langdon, cuprins de emoţie. Dă-i lui drumul!
Rémy începu să râdă:
― Nu prea cred. Noi doi împărtăşim un trecut atât de plăcut! Şi, în plus, s-ar putea să-mi mai fie încă de folos.
Silas se retrăgea şi el cu spatele, alături de servitor şi de Teabing, ale cărui cârje atârnau în urma lui, inutile.
― Pentru cine lucraţi? răsună vocea lui Sophie, limpede şi fermă.
Întrebarea aduse o grimasă ironică pe chipul lui Rémy:
― Ai fi tare surprinsă să afli, mademoiselle Neveu!

87

La Château Villette, şemineul din salon era deja rece, dar Collet se plimba încă agitat prin faţa lui, citind faxurile primite de la Interpol.
Informaţiile nu se potriveau deloc cu ceea ce crezuse el. În conformitate cu datele oficiale, André Vernet era un cetăţean model.
Nu avea cazier ― nici măcar o amendă pentru parcare ilegală. Educat la Sorbona, obţinuse o diplomă magna cum laudae în Finanţe Internaţionale. Interpolul susţinea că numele bancherului apărea uneori în ziare, dar totdeauna într-o lumina favorabilă. Se părea că omul contribuise la proiectarea sistemului de securitate graţie căruia The Depository Bank of Zürich era un lider pe piaţa ultramodernă a securităţii electronice. Istoricul cărţilor lui de credit arăta o aplecare spre cărţi de artă, vinuri scumpe şi muzică clasică ― îndeosebi Brahms ― pe care o asculta la o combină stereo de vârf, pe care o cumpărase cu câţiva ani în urmă.
"Zero!" oftă Collet.
Unicul indiciu primit de la Interpol era un set de amprente digitale care, aparent, aparţineau majordomului lui Teabing. Şeful echipei PTS citea acum raportul aşezat confortabil într-un fotoliu, în celălalt capăt al încăperii.
― Ceva interesant?
Ofiţerul ridică din umeri:
― Amprentele îi aparţin lui Rémy Legaludec. Căutat pentru infracţiuni minore. Nimic serios. Se pare că a fost dat afară de la universitate fiindcă s-a conectat ilegal la cablurile telefonice, pentru a vorbi pe gratis. Iar mai târziu s-a făcut vinovat de câteva furturi mărunte. Prin efracţie. Şi n-a achitat o factură de spitalizare pentru o traheotomie de urgenţă.
Collet dădu din cap, amintindu-şi o anchetă a poliţiei la un restaurant care omisese să menţioneze în meniu că reţeţa de chili includea şi ulei de arahide. Un inocent om de afaceri murise la masă, în urma şocului anafilactic, după numai o înghiţitură.
― Probabil că Legaludec este intern aici, evitând astfel să fie găsit de poliţie. Iar asta a fost noaptea lui norocoasă! glumi anchetatorul.
Collet oftă din nou:
― Bine, trimite-i datele căpitanului Fache.
Ofiţerul părăsi încăperea, în acelaşi moment în care un alt agent PTS năvăli înăuntru.
― Domnule locotenent! Am găsit ceva în şopron!
După figura crispată a omului, Collet bănui ce era.
― Un cadavru?
― Nu. Ceva mai... Mai neaşteptat!
Frecându-se la ochi, locotenentul îşi urmă omul spre şopron. Când intrară în magazia umedă, agentul îi făcu semn spre mijloc, unde o scară din lemn era proptită vertical de marginea fânarului aflat deasupra lor.
― Scara asta nu era aici mai devreme!
― Nu, domnule. Eu am pus-o aşa. Căutam amprente lângă locul de parcare a Rolls-ului, când am văzut scara culcată pe podea. Nu i-aş fi dat nici o atenţie, dar am remarcat că treptele sunt uzate şi pline de noroi. Scara asta e folosită frecvent. Înălţimea fânarului se potrivea cu lungimea ei, aşa că am ridicat-o şi am urcat să aruncând o privire.
Collet privi spre fânar. "Cineva urcă acolo cu regularitate?" De jos, locul părea doar o platformă goală aflată la mare înălţime, însă cea mai mare parte a sa era ascunsă vederii.
Un alt agent PTS îşi făcu apariţia în capătul scării, privind în jos.
― Domnule locotenent, sunt sigur că v-ar plăcea să vedeţi asta, spuse omul, făcându-i semn cu mâna.
Suspinând obosit, Collet se prinse cu mâinile de scară şi începu să urce. Treptele se îngustau spre vârf şi, la un moment dat, aproape că-şi pierdu echilibrul. Şopronul părea că se învârteşte cu el cu tot. Punând piciorul cu atenţie, ajunse, în sfârşit, în capăt. Agentul de pe platformă îi întinse mâna şi locotenentul o apucă, păşind în fânar.
― Acolo e, spuse ofiţerul. Am găsit un singur set de amprente. Vom avea şi identificarea în curând.
Collet se strădui să străpungă penumbra cu privirea. "Ce mama dracului?!" Lipită de peretele din spate al şopronului, se afla o complexă staţie de lucru computerizată ― două computere, un monitor video cu ecran plat şi boxe, o serie de discuri şi o consolă audio cu multiple canale, care părea a avea propria sursă de alimentare electrică.
"De ce ar urca cineva în fiecare zi până aici pentru a lucra?"
― Ai examinat sistemul?
― E un post de ascultare.
Collet se întoarse, uimit:
― Supraveghere electronică?
― Un sistem de ultimă generaţie, încuviinţă agentul şi arată spre o masă lungă pe care se îngrămădeau componente electronice, manuale, fire, ciocane de lipit şi alte dispozitive. Cineva ştia bine ce are de făcut. Multe dintre echipamentele astea sunt la fel de sofisticate ca acelea pe care le folosim noi. Microfoane miniaturale, acumulatoare fotoelectrice, cipuri RAM de mare capacitate... Are chiar şi câteva nano-discuri.
Collet era impresionat.
― Acesta-i un sistem complet, adăugă agentul, întinzându-i un dispozitiv nu mai mare decât un calculator de buzunar.
Din aparat pornea un fir de vreo treizeci de centimetri lungime, care avea la capăt o folie foarte subţire, de mărimea unui timbru.
― Baza e un sistem de înregistrare audio cu un hard disk de mare capacitate şi acumulator reîncărcabil. Folia aceea de la capătul firului e o combinaţie de microfon cu celulă fotoelectricâ.
Locotenentul cunoştea acest tip de dispozitiv. Microfoanele acestea ca o foiţă fuseseră o invenţie extraordinară. Acum, un înregistrator putea fi ataşat în spatele unui bec, de pildă, microfonul său tip foiţă copiind conturul bazei şi fiind vopsit într-o nuanţă similară. Câtă vreme microfonul era poziţionat astfel încât să poată primi lumina soarelui timp de câteva ore pe zi, celulele fotoelectrice menţineau sistemul continuu în funcţiune. Asemenea dispozitive puteau înregistra la infinit.
― Metoda de recepţie? întrebă Collet.
Agentul îi arată un fir izolat care ieşea din computer, urca paralel cu peretele şi dispărea printr-o gaură în acoperiş.
― Unde radio. Cu o mică antenă pe acoperiş.
Collet ştia că aceste sisteme erau, de obicei, plasate în birouri, fiind activate sonor pentru a economisi spaţiul ocupat pe hard disk, şi înregistrau frânturi de conversaţie, transmiţând noaptea fişierele audio arhivate, pentru a nu fi detectate. După transmitere, hard disk-ul se ştergea automat, luând-o de la capăt a doua zi.
Locotenentul îşi îndreptă atenţia spre un raft pe care erau depozitate câteva sute de casete audio, etichetate cu date şi numere de ordine.
― Cineva a dus o activitate intensă aici. Ai idee cine era ascultat? îl întrebă pe agent.
― Ei bine, domnule locotenent ― răspunse acesta apropiindu-se de computer şi lansând un program ―, ăsta e cel mai straniu aspect...

88

Langdon era istovit când, alături de Sophie, sări barele de acces în staţia de metrou şi o luă la fugă prin labirintul de tunele şi persoane. Remuşcările erau copleşitoare.
"L-am implicat pe Leigh şi acum e într-un pericol cumplit."
Rolul jucat de Rémy venise ca un şoc, şi totuşi părea logic. Cei care căutau Graalul racolaseră pe cineva din interior. "L-au abordat pe Teabing din acelaşi motiv pentru care am făcut-o şi eu." În decursul istoriei, toţi cei care deţinuseră cunoştinţe despre Graal fuseseră ţinta hoţilor şi specialiştilor, deopotrivă. Faptul că sir Leigh fusese vizat tot timpul ar fi trebuit să-i mai atenueze sentimentul de vinovăţie, însă nu reuşea. "Trebuie să-l găsim şi să-l ajutăm. Neîntârziat!"
Langdon o urmă pe Sophie spre linia District and Circle, unde ea alergă spre o cabină telefonică pentru a anunţa poliţia, în ciuda avertismentelor lui Rémy. Între timp, profesorul se aşeză pe o bancă alăturată, pradă aceloraşi remuşcări.
― Cea mai bună modalitate de a-l ajuta pe Leigh, insistă ea în timp ce forma numărul, este să implicăm imediat autorităţile londoneze. Crede-mă!
La început, el nu fusese de acord, dar, în timp ce-i explica planul, logica lui Sophie părea că are din ce în ce mai mult sens. Pentru moment, Teabing era în siguranţă. Chiar dacă Rémy şi superiorii lui ştiau unde se află mormântul cavalerului, probabil că tot aveau nevoie de ajutorul lui pentru a descifra versul care se referea la glob. Pe Langdon îl îngrijora mai mult ceea ce se va întâmpla după ce vor găsi harta către Graal. "Leigh va deveni un accesoriu inutil."
Dacă voia să-l ajute pe britanic şi să pună din nou mâna pe cheia de boltă, era absolut necesar să ajungă la mormântul acela înaintea celorlalţi. "Din păcate, Rémy are un avans considerabil."
Sarcina lui Sophie era aceea de a-i încetini înaintarea.
Iar sarcina lui era să găsească mormântul.
Anunţând autorităţile, îi vor obliga pe Silas şi pe Rémy să piardă timp încercând să se ascundă de poliţie sau ― şi mai bine ― poate că vor fi prinşi. Planul la care Langdon se gândise era mai puţin sigur decât al lui Sophie: să ia metroul până la staţia King's College, care se afla în apropiere şi era renumită pentru baza sa de date teologice computerizate. "Cel mai performant instrument de căutare", se spunea. "Răspunsuri pe loc la orice întrebare pe teme de istorie a religiilor." Oare ce ar fi găsit în baza aceea de date despere "un cavaler de papă îngropat"?
Se ridică şi începu să se plimbe de colo, colo, aşteptând metroul.

În sfârşit, Sophie obţinuse legătura cu poliţia londoneză.
― Divizia Snow Hill, spuse dispecera. Cu cine să vă fac legătura?
― Vreau să raportez o răpire.
― Numele, va rog!
― Agent Sophie Neveu, Poliţia Judiciară Franceză.
Funcţia avu imediat efectul scontat:
― Două secunde, doamnă. Vă fac legătura cu un detectiv.
Oare poliţia îi va da crezare când îi va descrie pe răpitorii lui Teabing? "Un individ în smoching." Nici nu se putea o modalitate de identificare mai uşoară. Chiar dacă Rémy şi-ar fi schimbat hainele, partenerul său sărea imediat în ochi: un călugăr albinos. "Imposibil de ratat." Şi apoi, câte limuzine Jaguar existau în Londra?
Legătura cu detectivul părea să se prelungească la infinit. "Haide o dată!" Auzea pe fir tot soiul de clicăituri şi păcănituri, de parcă apelul ar fi fost transferat.
Trecuseră deja cincisprezece secunde.
În cele din urma, vocea unui bărbat se auzi la capătul firului:
― Agent Neveu?
Înmărmurită, Sophie recunoscu instantaneu tonul aspru şi repezit:
― Agent Neveu, repeta Bezu Fache. Unde mama dracului sunteţi?
Câteva clipe rămase fără grai. Căpitanul ceruse, probabil, dispeceratului să-l anunţe în cazul în care suna Sophie.
― Ascultă, continuă el vorbindu-i în franceză. Am făcut o greşeală teribilă. Robert Langdon e nevinovat. Au fost retrase toate acuzaţiile împotriva lui. Totuşi, amândoi sunteţi în pericol! Trebuie să veniţi aici!
Parcă o izbi un pumn în faţă. Încă nu ştia ce să-i răspundă; Fache nu era omul care să se scuze pentru o nimica toată.
― Nu mi-ai spus că Jacques Saunière era bunicul tău. Am de gând să trec cu vederea insubordonarea de care ai dat dovadă, punând-o pe seama stresului emoţional. În acest moment însă şi tu, şi Langdon trebuie să veniţi la cea mai apropiată secţie de poliţie londoneză.
"Ştie că sunt în Londra?! Oare ce altceva mai ştie?" În fundal se auzea ceva ca o maşină de găurit, iar pe fir răsună din nou un clic ciudat.
― Încerci să localizezi apelul, căpitane?
Vocea lui Fache deveni mai fermă:
― Trebuie să colaborezi cu mine, agent Neveu. Amândoi avem multe de pierdut şi trebuie să ne reducem cât mai mult pierderile! Am făcut nişte greşeli noaptea trecută, iar dacă aceste greşeli o să ducă la moartea unui profesor american şi a unui criptograf de la DCPJ, cariera mea s-a dus pe apa sâmbetei. De câteva ore tot încerc să vă readuc undeva în siguranţă.
Un curent de aer cald se făcu simţit în staţie, semn că trenul se apropia, şi Sophie nu avea de gând să-l piardă, iar Langdon gândea probabil la fel, fiindcă se ridicase de pe bancă şi se apropia de ea.
― Omul pe care-l cauţi este Rémy Legaludec, spuse Sophie în receptor. E servitorul lui Teabing. Tocmai şi-a răpit stăpânul în Temple Church şi...
― Agent Neveu! izbucni Fache în clipa în care trenul intra în staţie. Nu discutăm aşa ceva pe o linie nesecurizată. Vino imediat aici împreună cu Langdon! Pentru binele vostru! E un ordin direct!
Sophie îi închise telefonul în nas şi sări în tren, în urma profesorului.

89

Cabina imaculată a bimotorului Hawker era plină acum de şpan şi mirosea a propan şi a aer stătut. Bezu Fache îi expediase pe toţi şi, rămas singur, se aşeză într-un fotoliu cu un pahar de băutură şi cutia din lemn masiv găsită în seiful lui Teabing.
Trecându-şi un deget peste trandafirul incrustat, deschise capacul. Înăuntru se afla un cilindru de piatra cu cinci discuri marcate cu litere. Discurile erau astfel aranjate, încât formau cuvântul "SOFIA". Fache îl studie indelung şi apoi îl scoase din cutie, examinându-l pe indelete, în cele din urmă, trase uşor de capete şi îl deschise. Era gol.
Îl închise şi-l aşeză înapoi în casetă. Cu privirea rătăcindu-i pe fereastră, rememoră scurta conversaţie cu Sophie Neveu şi informaţia pe care o primise de la echipa PTS de la Château Villette. Sunetul telefonului îl smulse din visare.
Era centralista de la DCPJ care, pe un ton de scuză, îi spuse că preşedintele Depository Bank of Zürich sunase în repetate rânduri şi insistase să vorbească direct cu căpitanul, deşi i se spusese că acesta era ocupat cu probleme de serviciu în Londra. Bombănind, căpitanul îi spuse centralistei să-i facă legătura.
― Monsieur Vernet, spuse el înainte ca omul să apuce să deschidă gura, îmi pare rău că nu v-am sunat mai devreme, dar am fost ocupat. Aşa cum am promis, numele băncii dumneavoastră nu a apărut în presă. În acest caz, ce anume vă îngrijorează?
Bancherul îi povesti neliniştit cum Langdon şi Sophie scoseseră din bancă o casetă din lemn şi apoi îl convinseseră pe el să-i ajute să scape de poliţie.
― După aceea am auzit la radio că sunt criminali, am oprit maşina şi le-am cerut caseta înapoi, dar ei m-au atacat şi mi-au furat furgoneta.
― Aşadar sunteţi îngrijorat pentru o casetă din lemn, replică Fache privind trandafirul incrustat şi ridicând din nou capacul pentru a zări cilindrul din interior. Îmi puteţi spune ce anume se află în caseta aceea?
― Conţinutul nu are nici o importanţă. Pe mine mă preocupă doar reputaţia băncii mele. Niciodată nu s-a înregistrat vreun furt la noi. Niciodată. Dacă nu pot recupera acest bun în numele clientului meu, banca riscă să fie ruinată.
― Spuneaţi că Sophie Neveu şi Robert Langdon aveau o cheie şi o parolă. Ce vă face să credeţi că au furat caseta?
― Au ucis oameni în seara asta. Inclusiv pe bunicul lui Sophie Neveu. Cheia şi parola au fost obţinute, evident, prin mijloace ilegale.
― Domnule Vernet, oamenii mei au investigat puţin trecutul şi interesele domniei voastre. Evident, sunteţi un om de o mare cultură şi de un rafinament deosebit. Îmi imaginez că sunteţi, deopotrivă, şi un om de onoare. Ca şi mine, de altfel! Acestea fiind zise, vă dau cuvântul meu de comandant al Poliţiei Judiciare că reputaţia băncii dumneavoastră, împreună cu acea casetă, se află pe mâini cât se poate de sigure.

90

În fânarul de la Château Villette, Collet privea stupefiat monitorul computerului:
― Sistemul spiona toate persoanele astea?
― Da, îi confirmă agentul. Se pare că datele sunt stocate de peste un an.
Locotenentul citi din nou lista, mut de uimire:

"COLBERT SOSTAQUE ― Preşedintele Consiliului Constituţional;
JEAN CHAFFÉE ― Custode, Muzeul Jeu de Paume;
EDOUARD DESROCHERS ― Arhivist-şef, Biblioteca Mitterand;
JACQUES SAUNIÈRE ― Custode, Muzeul Luvru;
MICHEL BRETON ― Director General, DAS (Securitatea Franceza)."

Agentul arăta spre ecran:
― Numărul patru este, evident, principala noastră preocupare.
Collet încuviinţă; observase şi el imediat. "Jacques Saunière era spionat." Parcurse din nou şi celelalte nume. "Cum a reuşit cineva să se infiltreze în intimitatea acestor personalităţi?"
― Ai ascultat vreunul dintre fişierele audio?
― Da, câteva. Iată unul dintre cele mai recente.
Ofiţerul tastă câteva comenzi şi boxele prinseră viaţă: "Capitaine, un agent du Département de Cryptographie est arrivé."
Collet crezu că nu aude bine.
― Eu sunt! Asta-i vocea mea!
Îşi aminti cum, în timp ce stătea la biroul lui Saunière, îl contactase prin radio pe Fache, aflat în Marea Galerie, pentru a-i anunţa sosirea lui Sophie Neveu.
― O mare parte din ancheta noastră de noaptea trecută a putut fi ascultată, dacă cineva şi-a dat puţin interesul, adăugă agentul.
― Ai trimis pe cineva să caute microfonul?
― Nu-i nevoie. Ştiu exact unde e plasat.
Ofiţerul se apropie de un teanc de notiţe şi planuri îngrămădite pe masă. Alese o filă şi i-o întinse locotenentului.
― Vi se pare cunoscut?
Collet rămase din nou fără grai. În faţa sa se afla o fotocopie a unei scheme vechi ce înfăţişa o maşinărie rudimentară. Nu putea citi legenda scrisă de mână, în italiană, dar ştia bine ce era obiectul respectiv. O machetă articulată a unui cavaler medieval francez.
"Cavalerul de pe biroul lui Saunière!"
Pe marginile filei cineva scrisese câteva cuvinte cu o carioca roşie. Notiţele erau în franceză şi păreau a fi sugestii de introducere în machetă a unui dispozitiv de ascultare.

91

Silas stătea pe bancheta din dreapta a limuzinei Jaguar, parcate în apropierea Temple Church. Îşi simţea palmele umede, strânse în jurul criptex-ului, în vreme ce aştepta ca Rémy să-l lege pe Teabing cu frânghia pe care o găsise în portbagaj.
În cele din urmă, majordomul coborî pe portiera din spate, ocoli maşina şi urcă la volan.
― Legat bine? se interesă Silas.
Rémy râse uşor, îşi scutură haina de ploaie şi privi peste umăr la Leigh Teabing ― un balot abia vizibil în penumbra din spate.
― N-o să plece nicăieri! răspunse el.
Istoricul se chinuia să scoată nişte strigăte înfundate şi Silas îşi dădu seama că gura-i fusese acoperită cu fragmente din banda adezivă ce-l imobilizase pe el.
― Ferme ta gueule! strigă Rémy.
Manevrând un buton de pe bord, ridică paravanul de protecţie dintre banchetele din faţă şi restul limuzinei. Instantaneu, Teabing deveni invizibil şi de neauzit.
― I-am ascultat destul până acum lamentările jalnice! explică Rémy.

După câteva minute, când limuzina străbătea străzile Londrei, telefonul lui Silas începu să sune. "Învăţătorul." Îi răspunse repede, bucuros:
― Alo?
― Silas, se auzi accentul cunoscut al Învăţătorului, îmi pare bine să te aud. Înseamnă că eşti în siguranţă.
Şi el era încântat să audă glasul celuilalt. Trecuseră ore bune de când nu mai vorbise cu el şi lucrurile luaseră o întorsătură neaşteptată. Acum însă, păreau să fi reintrat pe făgaşul normal.
― Am cheia de boltă.
― Iată o veste excelentă! Rémy este cu tine?
Silas ramase surprins auzind că Învăţătorul îi spune majordomului pe nume.
― Da. El m-a eliberat.
― Aşa cum i-am cerut eu. Îmi pare rău că a trebuit să suporţi captivitatea atâta vreme.
― Disconfortul fizic nu are nici o însemnătate. Important e că avem cheia de boltă.
― Da. Trebuie să-mi parvină imediat. Timpul este esenţial acum.
Silas era nerăbdător să-l întâlnească, în sfârşit, pe Învăţător:
― Da, domnule, aş fi onorat.
― Aş prefera ca Rémy să mi-o aducă.
"Rémy?" Silas era siderat. După tot ce făcuse el pentru Învăţător, acum onoarea de a-i înmâna comoara îi revenea altuia?! "Învăţătorul îl preferă pe Rémy?"
― Îmi dau seama că eşti dezamăgit, şi acest lucru îmi spune că nu m-ai înţeles. Fii convins, adăugă Învăţătorul vorbindu-i în şoaptă, că mi-ar plăcea mult să primesc cheia de bolta de la tine ― un om al Domnului, nu un criminal ― însă trebuie să discut puţin cu Rémy. Mi-a nesocotit ordinele şi a comis o greşeală gravă, care a periclitat întreaga misiune.
Silas simţi un fior pe şira spinării şi trase cu ochiul către Rémy. Răpirea lui Teabing nu făcuse parte din planul iniţial şi ridica o problemă în plus: ce vor face cu el.
― Tu şi cu mine suntem oameni ai Domnului, îi şopti în continuare Învăţătorul, şi nimic nu ne abate de la scopul nostru. Acesta este motivul pentru care vreau ca Rémy să-mi aducă cheia de boltă, înţelegi?
Silas sesiză mânia din glasul Învăţătorului şi se întrebă de ce era atât de dur. "Rémy a fost nevoit să-şi arate faţa; a făcut ceea ce trebuia să facă. A salvat cheia de boltă."
― Înţeleg, răspunse el.
― Bun! Pentru siguranţa ta, trebuie să te ascunzi fără întârziere. Poliţia va porni curând pe urmele limuzinei şi nu vreau să fii prins. Opus Dei are un sediu în Londra, nu-i aşa?
― Desigur.
― Şi te poţi retrage acolo?
― Ca orice alt membru.
― Atunci du-te imediat şi să rămâi ascuns! Te voi suna în clipa în care voi avea cheia de boltă şi-mi voi fi rezolvat problemele curente.
― Eşti în Londra?
― Fă aşa cum ţi-am spus şi totul va fi bine.
― Da, domnule.
Învăţătorul oftă, parcă pentru a-i arăta ce rău îi pare pentru ceea ce avea să urmeze.
― Acum trebuie să vorbesc din nou cu Rémy.
Silas îi întinse majordomului celularul, conştient că, probabil, aceasta era ultima convorbire telefonică din viaţa lui Rémy Legaludec.

Rémy luă telefonul îşi spuse în sinea sa că acest biet călugăr n-avea idee ce soartă îl aştepta, acum, că se achitase de misiunea ce-i revenise.
"Învăţătorul te-a folosit, Silas, iar episcopul tău e doar un pion."
Încă se mai minuna de puterea de convingere a Învăţătorului. Aringarosa crezuse totul, orbit de propria lui disperare. "Era mult prea dornic să creadă totul." Deşi lui, unuia, Învăţătorul nu-i plăcea în mod deosebit, era mândru că izbutise să-i câştige încrederea şi să-l ajute atât de mult. "Mi-am câştigat banii!"
― Ascultă-mă cu atenţie, îi spuse Învăţătorul. Du-l pe Silas la sediul Opus Dei şi lasă-l la câteva străzi distanţă. Apoi vino la St. James's Park. E lângă Parlament şi Big Ben. Poţi parca limuzina pe Horse Guards Parade. Vorbim acolo.
Şi închise.

92

Departamentul de Teologie şi Studii Religioase de la King's Collège ― înfiinţat de regele George al IV-lea în 1829, se află în apropiere de Parlament. Departamentul se mândreşte nu doar cu cei 150 de ani de experienţă în domeniul învăţământului şi cercetării, ci şi cu fondarea, în 1982, a Institutului de Cercetări în Teologie Sistematică, deţinător al uneia dintre cele mai avansate şi complexe biblioteci de studii religioase din lume.
Langdon se simţea istovit când, împreună cu Sophie, intră în bibliotecă. Principala sală de studiu era exact aşa cum o descrisese Teabing ― o uriaşă încăpere octogonală dominată de o masă rotundă enormă, în jurul căreia regele Arthur şi cavalerii săi s-ar fi putut lăfăi ― dacă ar fi ştiut să utilizeze cele douăsprezece staţii de lucru computerizate. La unul dintre capetele sălii, o bibliotecară îşi turna o ceaşcă de ceai, pregătindu-se să-şi înceapă ziua de muncă.
― Minunată dimineaţă, spuse ea cu accentul britanic caracteristic, lăsându-şi ceaiul şi apropiindu-se de ei. Vă pot ajuta cu ceva?
― Da, vă mulţumim. Numele meu este...
― Robert Langdon, surâse femeia. Ştiu cine sunteţi.
Pentru o clipă, profesorul se temu că Fache îi difuzase portretul şi la televiziunea britanică, dar zâmbetul bibliotecarei sugeră altceva. Langdon încă nu se obişnuise cu aceste momente de neaşteptată celebritate. Şi totuşi, nimeni n-ar fi fost mai în măsură să-l recunoască decât o bibliotecară de la un centru de studii religioase.
― Pamela Gettum, se prezentă ea, întinzându-i mâna.
Avea o figură jovială, inteligentă, şi o voce plăcută. La gât îi atârna o pereche de ochelari cu ramă de baga şi lentile groase.
― Îmi pare bine. Dumneaei este prietena mea, Sophie Neveu.
Cele două femei se salutară şi Gettum se întoarse imediat spre Langdon:
― Nu ştiam că ne veţi vizita.
― Nici noi. Dacă deranjul nu este prea mare, v-am solicita ajutorul pentru a afla unele informaţii.
Femeia începu să-şi mute greutatea de pe un picior pe altul, cu o expresie stânjenită:
― În mod normal, serviciile noastre sunt disponibile numai la cerere şi cu programare ― cu excepţia cazului în care aţi fost invitat de cineva de la Colegiu.
Langdon clătină din cap:
― Mă tem că am venit neanunţaţi. Un prieten mi-a vorbit despre dumneavoastră în termeni deosebit de apreciativi. Sir Leigh Teabing. Istoric al Royal Academy.
Gettum se lumină deodată la faţă şi începu să râdă:
― Oh, Doamne, da! Ce personaj! Fanatic! Ori de câte ori vine, caută acelaşi lucru. Graalul şi numai Graalul. Sunt sigură că nu-şi va abandona căutările decât mort. Timpul şi banii permit o pasiune atât de plăcută, nu credeţi? Un adevărat Don Quijote, omul acesta!
― Şi credeţi că ne puteţi ajuta? întrebă Sophie. Este foarte important pentru noi.
Femeia privi în jur, în sala pustie şi apoi le făcu un semn amical cu ochiul:
― Păi, nu prea pot susţine că sunt ocupată, nu-i aşa? Atâta vreme cât vă treceţi numele în registru, nu văd cine ar avea ceva împotrivă. Ce anume doriţi?
― Încercăm să găsim un mormânt în Londra.
― Avem cam douăzeci de mii de morminte în oraş. Îmi puteţi da mai multe amănunte?
― Este vorba despre mormântul unui cavaler. Nu îi cunoaştem numele.
― Un cavaler! Asta reduce raza de acţiune considerabil. E mult mai puţin obişnuit.
― Nu ştim prea multe despre acest cavaler, îi explică Sophie. Iată ce avem despre el.
Şi scoase din buzunar o bucăţică de hârtie pe care scrisese primele două versuri din poem.
Nedorind să arate întregul poem unui necunoscut, Langdon şi Sophie hotărâseră să arate numai primele două versuri, cele care se refereau la cavaler. "Criptografie compartimentată." Când o agenţie de spionaj intercepta un cod ce conţinea date delicate, fiecare criptograf lucra la o anumită secvenţă a codului. În acest fel, când textul era decriptat, nu exista nici un lucrător care să cunoască întregul mesaj.
În cazul lor, precauţiile erau, probabil, exagerate; chiar dacă bibliotecara ar fi văzut întregul poem, ar fi identificat mormântul cavalerului şi ar fi ştiut ce glob lipsea, informaţiile i-ar fi fost inutile în absenţa criptex-ului.
Gettum sesiză o intensitate aparte în ochii renumitului profesor american, de parcă găsirea urgentă a acelui mormânt ar fi fost o problemă de o importanţă capitală. Femeia cu ochi verzi care-l însoţea părea la fel de neliniştită.
Nedumerită, bibliotecara îşi puse ochelarii şi citi cele câteva cuvinte de pe hârtiuţa ce-i fusese înmânată:

In London lies a knight a Pope interred.
His labor's fruit a Holy wrath incurred.

"În Londra zace un cavaler de papă îngropat.
A lui strădanie o sfântă urgie îşi atrase."

― Ce-i asta? Un joc de-a "căutaţi indiciile" în stil Harvard?
Râsul lui Langdon sună oarecum forţat:
― Mda, ceva de genul acesta!
Gettum rămase tăcută o clipă, bănuind că nu i se spusese întreaga poveste. Totuşi, era intrigată şi citi cu atenţie versurile:
― Se pare că un cavaler a comis o faptă care n-a fost pe placul lui Dumnezeu, şi cu toate acestea un papă a fost suficient de milos pentru a-l înmormânta în Londra.
Langdon încuviinţă:
― Vă sugerează ceva?
Femeia se apropie de una dintre staţiile de lucru.
― Acum nu, dar să vedem ce avem în baza de date.
În ultimele două decenii, Institutul de Cercetare în Teologie Sistematică de la King's College utilizase programe de recunoaştere optică a caracterelor, împreună cu dispozitive de transpunere lingvistică pentru a sistematiza şi cataloga o gamă uriaşă de texte ― enciclopedii de religie, biografii, scripturi în zeci de limbi, culegeri istorice, corespondenţă a Vaticanului, jurnale ale clericilor ― tot ce putea fi considerat ca aparţinând spiritualităţii umane. Dat fiind că această uriaşă culegere de informaţii se prezenta în formă computerizată, datele erau mult mai accesibile decât cele dintr-o bibliotecă obişnuită, cu cărţi obişnuite.
Aşezându-se în faţa unui computer, Gettum reciti versurile şi începu să tasteze:
― Pentru început, vom încerca o căutare directă, cu câteva cuvinte-cheie evidente, şi vom vedea ce obţinem.
― Mulţumim.
Bibliotecara tastă câteva cuvinte:

"LONDON, KNIGHT, POPE ― «LONDRA, CAVALER, PAPA»"

Dădu comanda de căutare şi masiva unitate centrală aflată la subsol începu să scaneze datele cu viteza de 500 MB/secundă.
― Am cerut sistemului să ne arate toate documentele al căror text complet cuprinde toate aceste trei cuvinte. Vom obţine foarte multe trimiteri, dar mi se pare un bun punct de plecare.
Pe ecran apăruseră deja primele trimiteri:
"Picturi ale papei. Portretele lui sir Joshua Reynolds, London University Press."
Gettum clătină din cap:
― Asta nu seamănă cu ceea ce căutam noi.
Şi trecu la următoarea trimitere:
"Scrierile londoneze ale lui Alexander Pope, de G. Wilson Knight."
Tot nimic!
Lista de pe ecran se lungea mai repede decât în mod obişnuit. Zeci de texte apărură, multe dintre ele referindu-se la scriitorul britanic din secolul al XVIII-lea Alexander Pope, a cărui operă antireligioasă părea a conţine o sumedenie de referiri la Londra şi la cavaleri.
Gettum aruncă o privire rapidă către câmpul numeric aflat la baza ecranului. Calculând numărul curent de trimiteri şi înmulţindu-l cu procentul care mai trebuie analizat din întreaga bază de date, computerul afişa o estimare a numărului total de trimiteri potenţiale. De data aceasta, cifra era incredibil de mare!
Numărul estimat al trimiterilor totale: 2 692.
― Trebuie să mai rafinăm parametrii de căutare, spuse ea, oprind computerul. Acestea sunt unicele informaţii pe care le aveţi despre acel mormânt? Nu mai ştiţi nimic altceva?
Langdon îi aruncă lui Sophie o privire nesigură.
"Ăsta nu-i un joc", îşi spuse femeia. Auzise ea ceva despre aventurile lui Robert Langdon în Roma, anul trecut. Americanului îi fusese oferit acces liber la cea mai strictă bibliotecă din lume ― Arhivele Secrete ale Vaticanului. Acum se întreba ce lucruri ascunse aflase el acolo şi dacă nu cumva această căutare avea vreo legătură cu unele informaţii descoperite la Vatican. Iar experienţa ei profesională era suficient de bogată pentru a şti că majoritatea celor ce căutau cavaleri în Londra aveau un unic scop: Graalul.
Gettum surâse şi-şi potrivi ochelarii:
― Sunteţi prieten cu sir Leigh Teabing, vă aflaţi în Londra şi căutaţi un cavaler. Nu pot decât să presupun că ţinta dumneavoastră este Graalul.
Langdon şi Sophie schimbară o privire îngrijorată.
― Prieteni, această bibliotecă este, dacă vreţi, tabăra de bază a celor care caută Graalul. Şi Leigh Teabing se numără printre ei. Aş vrea să am eu câte un şiling pentru fiecare ocazie în care am tastat nume ca Rose, Maria Magdalena, Sangreal, Merovingian, Le Prieuré din Sion etc. etc. Tuturor le plac conspiraţiile.
Apoi, scoţându-şi ochelarii, îi privi în faţă:
― Am nevoie de mai multe informaţii.
În tăcerea care urmă, îşi dădu seama că dorinţa de discreţie a oaspeţilor săi începea să fie depăşită de nerăbdarea de a obţine repede un rezultat.
― Iată, izbucni Sophie Neveu. Asta e tot ce ştim.
Împrumutând un pix de la Langdon, scrise încă două versuri pe bucata de hârtie iniţială:

You seek the orb tfiat ought be on his tomb.
It speaks of Rosy flesh and seeded womb.

"Să cauţi globul ce pe al lui mormânt se afla odat'.
Vorbind de carne Roză şi pântece însămânţat."

Gettum surâse în sinea ei. "Într-adevăr, Graalul", îşi spuse, remarcând aluzia la roză şi la pântecele ei însămânţat.
― Am să vă ajut, spuse ridicându-şi privirea spre ei. Pot întreba de unde provin aceste versuri? Şi de ce căutaţi un glob?
― Puteţi întreba, replică Langdon cu un zâmbet cald, însă e o poveste lungă şi noi avem foarte puţin timp la dispoziţie.
― Îmi pare un fel politicos de a-mi spune să-mi văd de treaba mea.
― Ţi-am rămâne profund recunoscători, Pamela, insistă profesorul, dacă ai putea afla cine este acest cavaler şi unde a fost îngropat.
― Foarte bine, răspunse ea şi începu să tasteze din nou. Dacă această căutare are legătură cu Graalul, ar trebui să folosim şi cuvinte-cheie referitoare la el. Voi adăuga un parametru de proximitate şi voi elimina obligativitatea titlului. Astfel vom limita trimiterile la acele cuvinte-cheie ce apar în apropierea unui termen referitor la Graal.

"Caută: LONDON, KNIGHT, POPE, TOMB
Caută rezultate şi cu oricare dintre cuvintele:
GRAAL, ROSE, SANGREAL, CHALICE."

― Cât timp va dura? o întreba Sophie.
"Câteva sute de terabiţi cu câmpuri multiple de referinţe încrucişate?" Ochii bibliotecarei luciră când dădu comanda de căutare:
― Doar vreo cincisprezece minute!
Oaspeţii ei rămaseră amândoi tăcuţi, dar Gettum era sigură că sfertul de oră era pentru ei o veşnicie.
― Puţin ceai? întrebă ea, ridicându-se de la masa rotundă. Leigh întotdeauna gustă ceaiul meu.

93

Centrul Opus Dei din Londra este o clădire modestă din cărămidă la numărul 5 pe Orme Court, cu vedere spre Kensington Gardens. Silas nu mai fusese niciodată aici, dar, în vreme ce se apropia de clădire, îl cuprinse o liniştitoare senzaţie de adăpost şi de ocrotire. În ciuda ploii, Rémy îl lăsase puţin mai departe, pentru a nu intra cu limuzina pe străzile principale. Lui însă nu-i displăcea să meargă pe jos, iar ploaia simţea că îl purifică.
La sugestia lui Rémy, îşi ştersese revolverul şi îl aruncase într-o gură de canal. Era bucuros să scape de el. Se simţea mai uşor acum. Picioarele încă îl dureau de la atâtea ore de imobilizare, dar îndurase el suferinţe şi mai cumplite. Îşi aminti de Teabing, pe care majordomul îl lăsase legat în spatele limuzinei; fără îndoială că şi el simţea deja durerea.
― Ce vei face cu bătrânul? îl întrebase pe Rémy în maşină.
― Decizia asta îi aparţine Învăţătorului, îi spuse servitorul, cu o hotărâre stranie în voce.
Acum, în timp ce se apropia de sediul Opus Dei, ploaia se înteţi, îmbibându-i roba şi răscolindu-i rănile de ieri. Era gata să lase în urmă păcatele ultimelor douăzeci şi patru de ore şi să-şi cureţe sufletul, îşi îndeplinise misiunea.
Traversând curticica spre intrarea principală, găsi uşa descuiată. O împinse şi păşi în holul modest. Un semnal electronic se activă sus, în clipa în care el păşi pe covor. Soneria era ceva obişnuit în aceste centre în care locatarii îşi petreceau cea mai mare parte a timpului în camerele lor, rugându-se. La etaj, podeaua de lemn scârţâi sub paşii cuiva.
Un bărbat cu o manta în spate coborî scările:
― Vă pot ajuta cu ceva?
Avea o privire blândă, care părea să nu observe aspectul neobişnuit al vizitatorului.
― Vă mulţumesc. Numele meu este Silas. Sunt membru Opus Dei.
― American?
El încuviinţă.
― Mă aflu în oraş doar pentru o zi. Pot rămâne aici?
― Nici nu trebuie să întrebaţi. Sunt două camere libere la etajul al treilea. Să vă aduc puţin ceai şi pâine?
― Mulţumesc.
Era flămând.
Silas urcă în modesta cămăruţă cu fereastră, în care îşi scoase sutana şi, rămânând în lenjeria de corp, îngenunche ca să se roage. Îl auzi pe călugărul de adineauri cum urcă scara şi îi lasă o tavă în faţa uşii. Îşi încheie rugăciunea, mâncă şi se întinse în pat.
Trei etaje mai jos, un telefon începu să sune. Călugărul Opus Dei care îl întâmpinase pe Silas răspunse:
― Poliţia londoneză, spuse vocea de la celălalt capăt al firului. Încercăm să dăm de urma unui călugăr albinos. Am fost informaţi că ar putea fi la dumneavoastră. L-aţi văzut cumva?
― Da, replica omul surprins, e aici. S-a întâmplat ceva?
― Este la dumneavoastră acum?
― Da, sus în cameră şi se roagă. Ce se întâmplă?
― Lăsaţi-l acolo unde e, îi ceru ofiţerul. Nu spuneţi nimănui nici un cuvânt. Îmi trimit oamenii imediat.

94

St. James's Park este o insulă de verdeaţă în mijlocul Londrei, o grădină publică între palatele Westminster, Buckingham şi St. James's. Odinioară închis de regele Henric al VIII-lea şi populat cu vânat, parcul este azi deschis publicului. În zilele însorite, londonezii ies la picnic la umbra sălciilor şi hrănesc pelicanii de pe lac, ai căror strămoşi i-au fost dăruiţi regelui Carol al II-lea de ambasadorul Rusiei.
Acum nu se zărea însă nici un pelican. Vremea ploioasă atrăsese, în schimb, pescăruşii de pe malul oceanului. Spaţiile verzi erau pline ― sute de trupuri aerodinamice, argintii care se îndreptau toate în aceeaşi direcţie. În ciuda ceţii de dimineaţă, parcul oferea o privelişte splendidă spre Parlament şi Big Ben. Rătăcind cu privirea peste peluze, dincolo de lac şi de siluetele elegante ale sălciilor, Învăţătorul zări clădirea în care se afla mormântul cavalerului ― adevăratul motiv pentru care îi ceruse lui Rémy să vină aici.
În momentul în care îl văzu că se apropie de limuzină, majordomul se întinse şi îi deschise portiera. Învăţătorul se opri o clipă şi luă o înghiţitură din sticla cu coniac pe care o avea în buzunar. Apoi, ştergându-şi gura, urcă în maşină şi închise portiera.
Rémy ridică în mână cheia de boltă, ca pe un trofeu:
― Aproape că o pierdusem.
― Te-ai descurcat foarte bine.
― Ne-am descurcat foarte bine, îl corectă Rémy, înmânându-i criptex-ul.
Învăţătorul îl admiră pe îndelete, surâzând:
― Dar pistolul? L-ai şters?
― Da, şi l-am pus în torpedo, acolo unde l-am găsit.
― Excelent!
Apoi, mai luând o gură de coniac, îi întinse sticla:
― Să toastam pentru succesul nostru. Capătul drumului e aproape.

Rémy acceptă sticla cu plăcere. Coniacul avea un gust cam sărat, dar nu-i păsa. El şi Învăţătorul erau parteneri cu adevărat acum. Se şi vedea ajuns pe o altă treaptă în viaţă. "Nu voi mai fi niciodată servitor." Privind lacul cu raţe, Château Villette îi părea undeva, la sute de kilometri depărtare.
Luă o altă înghiţitură şi simţi cum alcoolul îi pune sângele în mişcare. Căldura plăcută din gât se transformă însă foarte repede într-o fierbinţeală inconfortabilă. Îşi lărgi puţin papionul, în încercarea de a respira mai bine. Îi înapoie sticla cu un gest încet:
― Probabil că am băut destul.
― Rémy, după cum bine ştii, tu eşti singurul care-mi cunoaşte identitatea. Ţi-am acordat o încredere uriaşă.
― Da, replica el lărgindu-şi şi mai mult papionul. Şi identitatea ta va merge cu mine în mormânt.
Învăţătorul rămase tăcut câteva clipe lungi:
― Te cred.
După ce puse în buzunar sticluţa de coniac şi cheia de boltă, se întinse spre torpedo şi scoase dinăuntru micul revolver Medusa. Pentru un moment, Rémy simţi un val de spaimă, dar Învăţătorul se mulţumi să ascundă arma în buzunarul pantalonului.
"Ce naiba face?" se întrebă servitorul, cuprins de transpiraţie rece.
― Ştiu că ţi-am promis libertatea, reluă Învăţătorul pe un ton plin de regret. Dar ţinând seama de circumstanţe, asta e tot ce pot face.
Brusc, gâtul i se umflă tăindu-i răsuflarea şi Rémy se prăbuşi peste volan, simţind un val de vomă care-i urca în traheea din ce în ce mai puţin încăpătoare. Încercă să strige, dar nu scoase decât un scâncet. Acum înţelese de ce era coniacul sărat.
"Am fost otrăvit!"
Nevenindu-i să creadă, se întoarse şi-l văzu pe Învăţător care stătea calm lângă el şi privea drept înainte, prin parbriz. Ochii i se înceţoşară şi se chinui să tragă aer în piept. "Am făcut tot ce mi-a cerut! Cum îmi poate face una ca asta?!" Dacă avusese de gând de la bun început să-l omoare sau dacă luase hotărârea asta după evenimentele din Temple Church ― Rémy n-avea s-o mai afle niciodată. Mânat de furie şi de teroare, încercă să se repeadă la Învăţător, dar trupul său aproape ţeapăn abia reuşi să se clintească. "Am avut încredere în tine!"
Se chinui să îşi ridice pumnii încleştaţi pentru a apăsa pe claxon, dar alunecă într-o parte şi căzu pe banchetă, cu capul aproape de coapsele Învăţătorului, strângându-şi spasmodic gâtlejul. Ploaia cădea ca o perdea. Nu mai vedea deja nimic, dar creierul lui lipsit de oxigen se chinuia să mai păstreze o urmă de luciditate. Lumea se întunecă din ce în ce mai mult în jurul lui şi Rémy Legaludec ar fi putut să jure că în apropiere aude foşnetul valurilor de pe Riviera franceză.

Învăţătorul coborî din limuzină, mulţumit să vadă că nimeni nu se uita spre el. "N-am avut de ales", îşi spuse, observând cu surprindere că nu simţea nici o remuşcare. "Rémy şi-a hotărât singur soarta!" Se temuse de la bun început că majordomul va trebui eliminat la încheierea misiunii, dar prin faptul că-şi arătase faţa în biserică, Rémy îşi grăbise sfârşitul. Vizita neaşteptată a lui Robert Langdon la Château Villette fusese un noroc la care n-ar fi îndrăznit să spere, dar ridicase şi o dilemă complexă. Langdon adusese cheia de boltă chiar în "inima" operaţiunilor ― lucru care constituise o surpriză plăcută ―, dar atrăsese şi poliţia pe urmele lui. Amprentele lui Rémy se aflau în toată reşedinţa, ca şi la postul de ascultare din hambar. Acum era încântat de faptul că avusese atâta grijă să elimine orice potenţială legătură între propriile activităţi şi cele ale lui Rémy. Nimeni nu avea cum să-l bănuiască de implicare dacă majordomul nu vorbea, iar acum acest risc fusese eliminat.
"Încă un amănunt de rezolvat", îşi spuse, apropiindu-se de portiera din spate. "Poliţia nu va avea idee ce s-a întâmplat... şi nu va mai exista nici un martor viu care să le povestească." Privind cu atenţie în jur pentru a se asigura că nu-l vede nimeni, deschise portiera şi urcă în limuzină.

Câteva minute mai târziu, Învăţătorul traversa St. James Park. Doar două persoane mai rămăseseră. Langdon şi Neveu. Cu ele situaţia era puţin mai complicată. Deocamdată însă trebuia să se ocupe de criptex.
Privind triumfător peste aleile parcului, îşi zări destinaţia. "În Londra zace un cavaler de papă îngropat." Imediat ce auzise poemul, ştiuse răspunsul. Faptul că toţi ceilalţi nu-şi dăduseră seama nu era însă surprinzător. "Eu am un avantaj deloc cinstit!" Ascultând timp de luni de zile conversaţiile lui Saunière, îl auzise pe Marele Maestru menţionând adesea numele acestui cavaler, pentru care nutrea o apreciere aproape egală cu aceea pe care o resimţea faţă de Leonardo da Vinci. Aluzia din primele două versuri ale poemului era uimitor de simplă, o dată ce-ţi dădeai seama de ea ― un punct în plus pentru ingeniozitatea lui Saunière! ― dar încă nu-şi imagina cum anume avea să-i dezvăluie acel mormânt parola pentru criptex.
"Să cauţi globul ce pe al lui mormânt se afla odat'."
Îşi amintea vag că văzuse fotografii ale mormântului, cu evidenta sa particularitate: un glob magnific. Sfera uriaşă plasată deasupra sarcofagului era aproape la fel de mare ca şi mormântul în sine. Dar prezenţa globului era deopotrivă încurajatoare şi tulburătoare. Pe de o parte, părea un fel de semn de avertizare; şi totuşi, poemul pomenea despre un glob ce se afla odinioară pe acel mormânt... nu unul care exista şi azi. Dar probabil că, la o examinare mai atentă, sarcofagul îşi va dezvălui misterul.
Ploaia era mai deasă acum şi Învăţătorul afundă bine criptex-ul în buzunarul drept, pentru a-l feri de umezeală. Micul revolver Medusa era ascuns bine în cel din stânga. După câteva minute, păşea deja în tăcutul sanctuar al clădirii vechi de nouă sute de ani.

Exact în clipa în care Învăţătorul intra la adăpost de ploaie, episcopul Aringarosa păşea pe pista udă a Aeroportului Biggin Hill, strângându-şi sutana în jurul corpului. Sperase să fie întâmpinat de căpitanul Fache, dar în locul lui văzu un tânăr poliţist britanic care se apropiase cu o umbrelă.
― Episcopul Aringarosa? Căpitanul Fache a fost nevoit să plece şi m-a rugat pe mine să mă ocup de dumneavoastră. Mi-a sugerat să vă conduc la Scotland Yard, fiind de părere că aşa este cel mai sigur.
"Mai sigur?" Aringarosa privi spre servieta cu obligaţiuni pe care o strângea în mână. Aproape că uitase de ea.
― Da, vă mulţumesc.
Urcă în maşina poliţiei, întrebându-se pe unde o fi Silas. După câteva minute, staţia radio de la bord îi oferi răspunsul:
"Orme Court, numărul 5."
Episcopul recunoscu imediat adresa.
"Centrul Opus Dei din Londra!"
Se întoarse brusc spre şofer:
― Du-mă imediat acolo!

95

Langdon nu-şi luase privirea de la monitor de când începuse căutarea.
"Cinci minute şi doar două trimiteri! Ambele irelevante."
Începea să se îngrijoreze.
Pamela Gettum se afla într-o încăpere alăturată, pregătindu-le ceva de băut. Neinspiraţi, el şi Sophie întrebaseră dacă n-ar putea avea şi puţină cafea lângă ceaiul pe care îl oferise bibliotecara şi, după piuitul cuptorului cu microunde ce răzbătea de dincolo, profesorul bănui că vor fi trataţi cu cafea instant.
În cele din urmă, computerul dădu un nou semn de viaţă:
― Se pare că a mai găsit o trimitere, strigă Gettum din cealaltă cameră. Care-i titlul?
Langdon privi monitorul:

Alegoria Graalului în literatura medievală:
un tratat despre sir Gawain şi Cavalerul Verde.

― Alegoria Cavalerului Verde, răspunse el.
― Inutilă. N-avem prea mulţi uriaşi verzi îngropaţi în Londra!
Răbdători, Langdon şi Sophie rămaseră neclintiţi lângă monitor, aşteptând încă două trimiteri. Când însă computerul emise un nou "bing" informativ, titlul apărut pe ecran îi luă complet pe nepregătite:

Die Opern von Richard Wagner

― Opera lui Wagner? se miră Sophie.
Gettum apăru în cadrul uşii, cu un pliculeţ de cafea instant în mână.
― Mi se pare o trimitere ciudată. Wagner a fost cavaler?
― Nu, răspunse Langdon intrigat. Dar a fost un bine cunoscut francmason.
"La fel ca Mozart, Beethoven, Shakespeare, Gerswin, Houdini şi Disney." Nenumărate cărţi fuseseră scrise pe tema legăturilor dintre masoni, cavalerii templieri, Le Prieuré din Sion şi Sfântul Graal.
― Vreau să văd asta, adăugă profesorul. Cum fac să citesc întregul text?
― Nu aveţi nevoie de tot textul. Daţi un clic pe titlul hypertext. Computerul va afişa cuvintele-cheie împreuna cu mono prelog-uri şi triple postlog-uri ale contextului.
Langdon nu înţelesese nimic din ce-i spusese femeia, dar accesă titlul respectiv.
O nouă fereastră apăru pe ecran:

"... cavaler mitologic pe nume Parsifal care...
... căutare metaforică a Graalului despre care...
... Filarmonica din Londra în 1855...
... antologia Diva a Rebeccăi Pope în care...
... la mormântul lui Wagner din Bayreuth, Germania..."

― Aici apare cuvântul "Pope" aici, dar nu cel pe care îl căutăm, observă Langdon, dezamăgit.
Totuşi, eficacitatea şi uşurinţa de utilizare a sistemului computerizat i se păreau extraordinare. Cuvintele-cheie cu contextul lor erau suficiente pentru a-i aminti că opera Parsifal a lui Wagner constituia un tribut adus Mariei Magdalena şi urmaşilor lui Iisus Hristos, redat în povestea unui tânăr cavaler pornit în căutarea adevărului.
― Aveţi răbdare, insistă Gettum. Lăsaţi computerul să-şi facă treaba!
În următoarele minute pe ecran apărură alte câteva referiri la Graal, inclusiv un text despre trubaduri ― celebrii menestreli ai Franţei medievale. Langdon ştia că nu e doar o simplă coincidenţă faptul că termenii "menestrel" şi "minister" din limba engleză, cu înţelesul de pastor, au aceeaşi rădăcina etimologică. Trubadurii erau slujitori sau "pastori" itineranţi ai Bisericii Mariei Magdalena, folosind muzica pentru a răspândi în rândul populaţiei povestea sacrului feminin. Şi astăzi, ei preamăreau în cântec virtuţile "Doamnei noastre" ― o splendidă femeie misterioasă, căreia îi jurau credinţă veşnică.
Nerăbdător, dădu un clic pe hypertext, dar nu găsi nimic.
Computerul piui din nou:

Cavaleri, valeţi, popi şi pentagrame: Istoria sfântului Graal în tarot

― Nu mă surprinde deloc, îi spuse profesorul lui Sophie. Unele dintre cuvintele noastre cheie sunt identice cu cele ale cărţilor de Tarot. Nu ştiu dacă bunicul tău ţi-a spus vreodată, dar jocul acesta e un fel de "catehism prescurtat" pentru povestea Miresei Pierdute şi a subjugării ei de către Biserică.
Sophie îl privi neîncrezătoare:
― Habar nu aveam.
― Tocmai asta e. Folosind un joc metaforic, căutătorii Graalului îşi disimulau mesajul, ferindu-l de ochii scrutători ai Bisericii.
Langdon se întreba adesea câţi dintre cei ce se distrau astăzi cu jocurile de cărţi ştiau că obişnuitele patru culori ― pică, treflă, cupă şi caro ― erau simboluri ce aminteau de Graal şi proveneau din cele patru culori ale cărţilor de Tarot: spadă, cupă, sceptru şi pentagramă.

Pica era spada ― Paloşul. Simbol masculin.
Cupa era, fireşte, tot cupa ― Potirul. Simbol feminin.
Trefla era sceptrul ― Moştenirea regală. Urmaşii.
Caroul era Pentagrama ― Zeiţa. Sacrul feminin.

Patru minute mai târziu, când Langdon începuse deja să se teamă că nu vor găsi ceea ce căutau, computerul le oferi o nouă trimitere:

Gravitaţia geniului: biografia unui cavaler modern.

― Gravitaţia geniului! striga Langdon către Gettum. Biografia unui cavaler modern!
― Cât de modern? replică bibliotecara. Te rog să nu-mi spui că este vorba despre sir Rudy Giuliani al vostru! Mie, personal, mi se pare puţin cam prea trasă de păr.
Langdon avea propriile lui dubii cu privire la proaspăt înnobilatul sir Mick Jagger, dar nu era acum momentul să dezbată politica în domeniu a Curţii Britanice.
― Să ne uităm, sugeră el şi accesă titlul hypertext:

"... Onorabilul cavaler, sir Isaac Newton...
... În Londra în 1727 şi...
... Mormântul său de la Westminster Abbey...
... Alexander Pope, prieten şi coleg..."

― Cred că "modern" este, totuşi, un termen destul de relativ, strigă Sophie către Gettum. E o carte veche. Despre sir Isaac Newton.
Bibliotecara clătină din cap:
― Inutil! Newton a fost îngropat la Westminster Abbey ― inima protestantismului englez şi în nici un caz nu a participat vreun papă! Frişcă şi zahăr? întrebă ea arătând spre ceştile de cafea solubilă.
Sophie încuviinţă.
― Robert! îl strigă Gettum, văzând că Langdon nu are de gând să îi răspundă.
Profesorul îşi ridică ochii de pe ecran, simţind cum inima începe să-i bată mai tare:
― Sir Isaac Newton e cavalerul pe care-l căutăm, declară el. Cercetările sale au dus la descoperiri ştiinţifice care au atras mânia Bisericii. Şi a fost Mare Maestru al Le Prieuré din Sion. Nu e suficient?
― Suficient? îi răspunse Sophie arătând spre poem. Cum rămâne cu cavalerul îngropat de papă? Ai auzit-o pe doamna Gettum: la înmormântarea lui Newton nu a luat parte nici un papă, nici un catolic.
Langdon întinse mâna spre mouse:
― Cine a zis ceva despre un papă ― catolic?
Dădu un clic pe "Pope" şi pe ecran apăru întreaga frază:

"Înmormântarea lui sir Isaac Newton, la care au asistat regi şi membri ai nobilimii, a fost
prezidată de Alexander Pope, prieten şi coleg, care i-a adus decedatului un emoţionant
elogiu înainte de a-i arunca primul pumn de ţărână peste sicriu."

Profesorul îşi ridică ochii spre Sophie:
― De data asta l-am nimerit pe cel care trebuie. Alexander Pope. A. Pope.

In London lies a knight a Pope interred!

Sophie se ridică, înmărmurită.
Jacques Saunière, maestrul dublelor înţelesuri, îşi demonstrase încă o dată, dacă mai era nevoie, uimitoarea-i ingeniozitate.

96

Silas se trezi, tresărind brusc.
Nu ştia ce-l deşteptase şi nici cât timp dormise. "Oare visam?" Ridicându-se în capul oaselor pe salteaua de paie, ascultă răsuflarea tăcută a clădirii, liniştea deplină fiind întreruptă doar de murmurul slab al rugăciunii cuiva de la etajul de dedesubt. Erau sunete familiare, care ar fi trebuit să-l mai liniştească.
Şi totuşi, simţea o bruscă şi ciudată îngrijorare.
Doar în lenjerie de corp, se apropie de fereastră. "Am fost, oare, urmărit?" Curtea era pustie, exact aşa cum fusese şi atunci când venise el. Ascultă din nou. Linişte! "Şi atunci, de ce simt că undeva, ceva nu e în ordine?" Silas învăţase, cu mult timp în urmă, să aibă încredere în propria intuiţie; ea îl ţinuse în viaţă pe când era copil, pe străzile Marsiliei, cu mult înainte de a ajunge la închisoare... cu mult înainte de a se naşte din nou, graţie episcopului Aringarosa. Deodată, prin gardul viu de la marginea curţii zări silueta unei maşini care se apropia. Pe capotă, zări sirena de poliţie. Jos, la recepţie, duşumeaua scârţâi. O uşă se deschise.
Instinctiv, Silas se repezi la uşă şi încremeni în spatele ei, exact în clipa în care clanţa coborî şi uşa se deschise uşor. Primul poliţist năvăli înăuntru, legănându-şi arma la stânga şi la dreapta în mâna întinsă. Camera părea goală. Înainte de a fi zărit, Silas îşi buşi umărul în tăblia uşii, izbind un al doilea poliţist. Primul se răsuci, gata să tragă, dar Albinosul i se repezi la picioare. Glonţul zbură peste capul său, iar poliţistul îşi pierdu echilibrul şi se prăbuşi, lovindu-se puternic la cap. Al doilea izbuti să se ridice de jos, în pragul uşii, dar Silas îi expedie un picior în burtă şi, sărind peste trupul lui încovrigat de durere, ieşi pe culoar.
Aproape gol, coborî în fugă treptele. Fusese trădat, dar de cine? Când ajunse în hol, văzu alţi poliţişti năvălind înăuntru. Se răsuci dintr-o mişcare şi alergă în partea cealaltă. "Intrarea pentru femei. Fiecare centru Opus Dei are una." Străbătând coridoarele înguste, traversă bucătăria, strecurându-se printre bucătarii înspăimântaţi, care se trăgeau la o parte din calea Albinosului despuiat ce dărâma în goană oale şi veselă. În cele din urmă, ajunse pe un culoar întunecat, aproape de încăperea în care se afla centrala termică. La capătul lui, zări uşa pe care o căuta.
Alergând cât îl ţineau picioarele, ieşi afară, în ploaie, şi nu-l zări decât prea târziu pe poliţistul care se apropia. Cele două trupuri se izbiră în forţă, umărul alb al lui Silas intrând ca un berbece în sternul celuilalt. Poliţistul căzu, iar Albinosul se prăvăli peste el. Arma ofiţerului zbură pe pavaj. În spate se auzeau tropot de picioare şi glasuri agitate. Se rostogoli şi înhăţă revolverul. Un foc de armă răsună în uşă, şi în coaste simţi o împunsătură puternică. Turbat de furie, începu să tragă spre cei trei poliţişti ce se apropiau. Sângele ţâşni din trupurile lor ca dintr-o fântână arteziană.
O umbră întunecată se ivi în spatele lui, apărută parcă de nicăieri. Mâinile care-i prinseră umerii goi păreau a avea însăşi forţa diavolului. Omul răcni în urechea lui:
― SILAS, NU!
Albinosul se răsuci şi trase. Ochii li se întâlniră. Silas urla deja de oroare, când episcopul Aringarosa se prăbuşi.

97

Mai bine de trei mii de persoane îşi dorm somnul de veci în Westminster Abbey, colosala clădire din piatră care adăposteşte rămăşiţele pământeşti ale unor regi, oameni politici, savanţi, poeţi şi muzicieni. Mormintele lor, dispuse în toate nişele şi alcovurile disponibile, variază ca grandoare de la mausoleele regale ― cum este al reginei Elizabeth I, al cărei sarcofag tronează în propria capelă laterală ― până la modestele plăci încastrate în pardoseală, ale căror inscripţii au fost tocite de vreme şi de paşii vizitatorilor, astfel că de multe ori nu mai poţi decât ghici numele celui care odihneşte dedesubt.
Având structura marilor catedrale din Amiens, Chartres şi Canterbury, Westminster Abbey nu este considerată nici catedrală în adevăratul sens al cuvântului, dar nici biserica parohială obişnuită. Purtând titlul de royal peculiar se află în subordinea directă a reginei. De la încoronarea lui William Cuceritorul în ziua de Crăciun a anului 1066, impresionantul sanctuar a găzduit nenumărate ceremonii regale şi diverse evenimente de stat ― începând cu canonizarea lui Edward Confesorul şi sfârşind cu nunta prinţului Andrew cu Sarah Ferguson sau funeraliile lui Henric al V-lea, ale reginei Elizabeth I sau ale prinţesei de Wales, Diana.
Totuşi, pe Robert Langdon nu-l interesa în momentul de faţă nimic din străvechea istorie a lăcaşului ― cu o singură excepţie: înmormântarea cavalerului britanic sir Isaac Newton.

"In London lies a knight a Pope interred!"

Traversă în mare grabă, împreună cu Sophie, marele portic al transeptului nordic, ajunseră în faţa unor supraveghetori care îi poftiră politicos spre cea mai recentă dotare a abaţiei ― un detector de metale tip cadru, prezent acum în majoritatea clădirilor istorice din Londra. Trecură amândoi fără a declanşa alarma şi îşi continuară drumul spre intrarea propriu-zisă.
Încă de la primii paşi în imensul interior de piatră, Langdon avu impresia că lumea de afară dispare brusc, se evaporă. Nu se mai auzea zgomotul traficului. Nu se mai auzea răpăitul ploii. Doar o linişte asurzitoare, ce părea o reverberaţie între zidurile masive, ca şi când biserica şi-ar fi vorbit sieşi în şoaptă.
Ochii lor, la fel ca aceia ai majorităţii vizitatorilor, se ridicară imediat spre înălţimile ameţitoare ale plafonului. Coloane de piatră cenuşie ţâşneau spre cer aidoma unor maiestuoşi arbori seculari, arcuindu-se graţios şi părând a fi susţinute de aer, şi apoi coborau din nou până la pardoseală. În faţa lor, transeptul nordic se întindea asemenea unui canion adânc, mărginit de falezele înalte ale vitraliilor. În zilele însorite, podeaua devenea un mozaic prismatic de lumini şi de umbre. Astăzi însă, ploaia şi norii îi confereau vastului spaţiu interior o aură spectrală... ca de criptă, într-adevăr.
― E într-adevăr goală, şopti Sophie.
Langdon se simţi şi el dezamăgit. Sperase să găsească aici mai multă lume; nu avea nici un chef să repete experienţa neplăcută de la Temple Church. Ar fi vrut ca acolo să simtă siguranţa pe care ţi-o oferă de obicei destinaţiile turistice arhiaglomerate, dar uitase că acest lucru se întâmpla, îndeosebi, doar în plin sezon turistic. Era o dimineaţă ploioasă de aprilie. În loc de grupuri numeroase de turişti şi raze de soare filtrate prin vitralii, în faţa lui nu se zărea decât imensitatea goală a pardoselei mărginite de nişe întunecoase.
― Am trecut printr-un detector de metale, îi aminti Sophie, sesizându-i tulburarea. Dacă ne aşteaptă cineva aici, înăuntru, cel puţin nu poate fi înarmat.
Langdon încuviinţă, însă rămase la fel de circumspect. Voise să cheme poliţia londoneză, dar ea fusese de părere că, neştiind cine poate fi implicat, ar fi preferabil să evite orice contact cu autorităţile. "Trebuie să recuperăm criptex-ul, insistase Sophie. E cheia care ne deschide toate uşile."
Avea dreptate, fireşte.
"Cheia către salvarea lui Leigh.
Cheia către găsirea Sfântului Graal.
Cheia către aflarea celui care pusese la cale toată această nebunie."
Din nefericire, unica lor şansă de a recupera criptex-ul părea să fie acum şi aici... la mormântul lui sir Isaac Newton. Cel care avea cilindrul trebuia să treacă pe la el pentru a descifra indiciul final şi, dacă nu o făcuse deja, plecând între timp, vor izbuti să-l surprindă asupra faptului.
Îndreptându-se spre extremitatea stângă a clădirii, trecură de un şir de coloane şi pătrunseră într-un întunecat naos lateral. Langdon nu-şi putea alunga din minte imaginea lui Leigh Teabing prizonier, legat şi înghesuit, probabil, undeva, în spatele propriei limuzine. Cel care ordonase uciderea celor patru membri de vârf ai Stăreţiei nu va ezita să-i elimine pe toţi cei care îi stăteau în cale. Faptul că Teabing ― un cavaler britanic modern ― era prizonierul celor ce căutau mormântul unui compatriot al său părea o ironie a sorţii.
― Pe unde e? întrebă Sophie, privind în jur.
"Mormântul." N-avea idee.
― Ar trebui să găsim un ghid şi să-l întrebam.
Ştia că nu are nici un rost să rătăcească aiurea prin catedrală; Westminster Abbey era o veritabilă reţea de mausolee, încăperi separate şi nişe funerare. Ca şi Marea Galerie de la Luvru, avea un unic punct de intrare ― uşa peste pragul căreia tocmai trecuseră: uşor să pătrunzi în interior, dar dificil să-ţi găseşti drumul spre ieşire. "O veritabilă capcană pentru turişti", declarase o dată unul dintre colegii lui de la Harvard. Respectând tradiţiile arhitecturale, construcţia avea forma unei cruci uriaşe. Spre deosebire însă de majoritatea bisericilor, avea intrarea prin lateral, nu prin capătul naosului central. În plus, clădirea centrală era înconjurată de o serie de vaste peristiluri. Un pas printr-o arcadă greşită şi vizitatorul se pomenea rătăcind printr-un labirint de culoare exterioare, mărginite de ziduri înalte.
― Ghizii poartă robe stacojii, îi spuse Langdon în timp ce se apropia de mijlocul bisericii.
Privind în direcţia altarului aurit, spre capătul transeptului sudic, văzu câţiva oameni care se târau pe coate şi genunchi. Acest tip de pelerinaj era o privelişte obişnuită în Colţul Poeţilor, deşi nu avea un caracter atât de pios pe cât părea. "Turişti care se freacă de morminte."
― Eu nu văd nici un ghid, constată Sophie. N-am putea găsi mormântul şi singuri?
Fără un cuvânt, profesorul o conduse spre un rând de trepte în partea centrală a clădirii şi îi făcu semn spre dreapta.
Sophie simţi că i se taie răsuflarea atunci când privi în lungul naosului, la întreaga lungime a catedralei:
― Ah! făcu ea. Hai să găsim un ghid!

În acelaşi moment, la câteva sute de metri distanţă, ascuns vederii după galeria corului, mormântul lui Isaac Newton avea un unic vizitator. Învăţătorul examina monumentul de zece minute încheiate.
Mormântul era format dintr-un sarcofag masiv de marmură neagră, pe care odihnea silueta sculptată a savantului în veşminte clasice şi care se sprijinea mândru de un teanc de cărţi cu semnătura sa ― Divinitatea, Cronologie, Optica şi Philosophiae Naturalis Principia Mathematica. La picioarele lui Newton se aflau doi îngeraşi care desfăşurau un sul de pergament. În spatele trupului întins al savantului se înălţa o piramidă austeră. Deşi piramida în sine părea o ciudăţenie aici, Învăţătorului îi atrase atenţia mai curând uriaşa formă aflată cam la jumătate din înălţimea ei.
Un glob!
În minte îi reveni versul lui Saunière: "Să cauţi globul ce pe al lui mormânt se-afla odat'." Sfera masivă ce părea că a crescut pe faţa piramidei era sculptată în basorelief şi înfăţişa cele mai diverse corpuri cereşti: constelaţii, semne zodiacale, stele, comete şi planete. Deasupra ei se înălţa zeiţa astronomiei sub un cer înstelat.
"Nenumărate globuri."
Învăţătorul fusese convins că, o dată ce va găsi mormântul, identificarea globului lipsă nu va reprezenta o dificultate. Acum nu mai era însă chiar atât de sigur. Avea în faţa ochilor o complexă hartă a bolţii cereşti. Să fie, oare, o planetă lipsă? Fusese omis vreun astru dintr-o constelaţie? Habar nu avea. Totuşi, nu se îndoia că soluţia enigmei era ingenios de simplă şi de logică. "Ce glob trebuie să caut?" În mod cert, pentru a găsi Graalul nu era musai să ai cunoştinţe extinse de astronomie!
"Vorbind de carne Roză şi pântece însămânţat."
Deodată, atenţia îi fu distrasă de un grup de turişti. Puse criptex-ul în buzunar şi privi încruntat cum fiecare vizitator se apropie de o măsuţă, lasă o mică donaţie în casetă şi îşi reface provizia de papetărie pusă la dispoziţie de abaţie. Înarmaţi cu creioane şi foi mari de hârtie, turiştii se îndreptară apoi spre o altă parte a bisericii, probabil spre popularul Colţ al Poeţilor, pentru a se pleca în faţa lui Chaucer, Tennyson şi Dickens mergând în genunchi conştiincioşi spre mormintele lor.
Rămas singur din nou, Învăţătorul se apropie de mormânt, privindu-l cu atenţie de sus până jos. Începu cu ghearele ce susţineau sarcofagul, trecu la statuia lui Newton, la teancul lui de cărţi şi la cei doi îngeraşi cu pergamentul, apoi urcă pe faţa piramidei până la uriaşul glob cu constelaţii şi la plafonul înstelat al nişei.
"Ce glob ar fi trebuit să fie aici... şi totuşi lipseşte?" Atinse criptex-ul din buzunar, ca şi cum acesta i-ar fi putut oferi răspunsul dorit. "Doar cinci litere mă despart de Graal."
Când se apropie de colţul galeriei, trase adânc aer în piept şi privi în lungul naosului, spre altarul principal. De la decoraţiunile aurite ale acestuia, atenţia îi zbură spre roba roşie a unui ghid care fusese chemat de două persoane care îi erau cât se poate de cunoscute.
Langdon şi Neveu!
Calm, se retrase în spatele galeriei. Se aşteptase ca ei doi să descifreze, în cele din urmă, semnificaţia poemului şi să ajungă aici, dar nu-şi imaginase că vor reuşi chiar atât de repede. Răsuflă adânc şi îşi cântări opţiunile. Se obişnuise deja să facă faţă surprizelor.
"Criptex-ul e la mine."
Ducându-şi mâna la buzunar, pipăi cel de-al doilea obiect care îl făcea atât de încrezător: revolverul Medusa. Aşa cum ar fi fost de aşteptat, detectorul de metale ţiuise atunci când trecuse prin el cu arma ascunsă. La fel de puţin surprinzător însă, paznicii se trăseseră înapoi imediat când se încruntase la ei şi le arătase un act de identitate. Poziţia oficială impunea totdeauna respect.
Deşi iniţial sperase să găsească de unul singur parola şi să evite alte complicaţii, acum ajunse la concluzia că sosirea lui Langdon şi Neveu era, totuşi, un fapt binevenit. Ţinând seama că nu reuşise să identifice globul absent, ajutorul lor i-ar putea prinde bine. La urma urmei, dacă americanul descifrase semnificaţia primului vers şi ajunsese aici, probabil că ştia ceva şi despre globul respectiv. Iar dacă Langdon cunoştea parola, totul devenea doar o problemă de aplicare a presiunii corespunzătoare.
"Nu aici, fireşte.
Undeva unde să nu fim deranjaţi."
Îşi aminti un mic anunţ pe care-l zărise la intrare; ştia locul perfect în care să-i ademenească.
Nu mai rămânea decât o singură problemă... ce să folosească pe post de momeală.

98

Langdon şi Sophie înaintau încet pe partea de nord a bisericii, având grijă să nu iasă din umbra masivelor coloane ce îi despărţeau de naos. Deşi parcurseseră deja jumătate din lungimea clădirii, mormântul lui Newton nu se zărea încă. Sarcofagul era retras într-o nişă pe care nu aveau cum s-o vadă din locul în care se aflau ei.
― Bine măcar că nu e nimeni acolo, şopti Sophie.
Langdon încuviinţă, răsuflând şi el uşurat. Zona din jurul mormântului era pustie.
― Mă duc eu, şopti el. Tu ar trebui să stai ascunsă, pentru eventualitatea în care...
Dar ea ieşise deja din penumbra coloanelor şi pornise înainte.
― ... cineva ne urmăreşte, sfârşi profesorul oftând şi pornind repede în urma ei.
În vreme ce traversau în diagonală vastul, complexul monument deveni vizibil treptat, frustrant de lent... un sarcofag de marmură neagră... statuia lui Newton... doi băieţei înaripaţi... o piramidă uriaşă... şi... un glob imens.
― Ştiai despre asta? întrebă Sophie, uimită.
Langdon clătină din cap, la fel de surprins:
― Iar acelea par a fi constelaţii.
Când au ajuns lângă nişă, profesorul a simţit un gol în stomac. Mormântul lui Newton era plin de globuri ― stele, comete, planete.
"Să cauţi globul ce pe al lui mormânt se afla odat'." Era ca şi cum ai fi încercat să găseşti un fir de iarbă lipsă de pe gazonul unui stadion.
― Corpuri cereşti. Multe!
Langdon se încruntă. Unica legătură pe care şi-o putea imagina între planete şi Graal era pentagrama zeiţei Venus şi, în drum spre Temple Church, încercase deja parola "Venus".
Sophie se îndreptă direct spre sarcofag, dar el rămase la doi-trei metri mai în spate, privind atent în jur:
― Divinitatea, spuse Sophie înclinându-şi capul pe umăr şi citind titlurile cărţilor pe care se sprijinea Newton. Cronologia. Optica. Philosophiae Naturalis Principia Mathematica. Îţi spun ceva?
Langdon se apropie, gândindu-se la cele auzite:
― Din câte îmi amintesc, Principia Mathematica are de-a face cu atracţia gravitaţională a planetelor... pe care le putem considera globuri, dar mi se pare puţin cam tras de păr.
― Dar ce zici despre semnele zodiacului? Ceva mai devreme vorbeai, parcă, despre Peşti şi Vărsător.
"Ziua de Apoi!"
― Sfârşitul Erei Peştilor şi începutul celei a Vărsătorului era, se presupune, etapa istorică în care Stăreţia plănuia să dea publicităţii documentele Sangreal.
"Dar noul mileniu a venit şi a trecut fără evenimente deosebite, iar istoricii nu mai ştiu când anume va ieşi adevărul la iveală."
― Mi se pare posibil, replică Sophie, ca planul confreriei de a dezvălui acest secret să aibă o legătură cu ultimul vers al poemului.
"Vorbind de carne Roză şi pântece însămânţat." Da, poate că aşa era; el nu privise până acum versul respectiv în aceasta lumină.
― Mi-ai spus mai devreme, continuă ea, că momentul ales de confrerie pentru revelarea adevărului despre "Roză" şi pântecele ei fertil ar putea fi dictat de poziţia planetelor ― globuri cereşti.
Langdon încuviinţă, simţind că totul începe să capete sens. Totuşi, intuiţia îi spunea că nu astronomia era cheia enigmei. Soluţiile anterioare alese de Marele Maestru avuseseră, toate, o semnificaţie simbolică evidentă ― Mona Lisa, Fecioara între stânci, SOFIA. Această semnificaţie nu era însă prezenta în conceptul zodiacului şi al corpurilor cereşti. Până acum, Jacques Saunière se dovedise a fi un meticulos inventator de coduri şi era de aşteptat ca ultima parolă ― cele cinci litere care deschideau calea către secretul fundamental al Stăreţiei ― să fie nu doar încărcată cu aceleaşi simboluri, ci şi extrem de clară. Dacă şi această soluţie semănă cu celelalte, o dată ce va fi identificată, va părea surprinzător de evidentă.
― Uite! exclamă Sophie prinzându-l brusc de braţ.
După teama ce răzbătuse din glasul ei, Langdon bănui că se apropia cineva, dar, când se întoarse, o văzu privind ţintă una dintre extremităţile sarcofagului de marmură.
― Cineva a fost aici! şopti ea, arătând spre piciorul drept al lui Newton.
Profesorul nu înţelese ce anume o îngrijora atât de tare. Un turist neglijent lăsase un creion din acelea de cărbune pe capacul sarcofagului. "E o nimica toată!" Întinse mâna pentru a lua creionul, dar când se aplecă, o rază de lumină jucă pe marmura lustruită şi Langdon încremeni. Acum pricepea ce anume o speriase pe Sophie.
La piciorul lui Newton, pe capacul sarcofagului, se întrezărea vag un mesaj scrijelit cu cărbunele:

"Teabing e la mine.
Luaţi-o prin Chapter House, pe ieşirea sudică, spre grădinile publice."

Profesorul citi cuvintele de două ori, cu inima bătându-i cu frenezie.
Sophie se întoarse şi cercetă întreaga lungime a naosului. În ciuda tremurului care îl cuprinsese în momentul când văzuse mesajul, Langdon îşi spuse că e, la urma urmei, o veste bună. "Leigh e în viaţă!" Dar faptul mai avea o semnificaţie:
― Nici ei nu ştiu încă parola, şopti.
Sophie încuviinţă:
― Altfel de ce s-ar fi dat de gol?
― Poate că vor să facă un schimb: Leigh contra parolei.
― Sau e doar o capcană.
Langdon clătină din cap:
― Nu cred. Grădina se află în afara zidurilor abaţiei; e un loc public, frecventat.
El vizitase odată celebra College Garden ― o micuţă grădină cu plante medicinale şi pomi fructiferi ― rămasă de pe vremea în care călugării cultivau aici ierburi de leac. Lăudându-se cu cei mai bătrâni pomi fructiferi din Regatul Unit, grădina era o destinaţie turistică ce putea fi vizitată fără a intra în clădirea abaţiei.
― Faptul că ne cere să ieşim mi se pare o dovadă de încredere. Pentru a ne face să ne simţim în siguranţă.
Sophie nu era convinsă:
― Afară, adică acolo unde nu sunt detectoare de metale?
Profesorul ridică o sprânceană; la asta nu se gândise.
Privind din nou mormântul acoperit cu globuri, îşi dori să-i vină măcar o idee despre parolă... ceva cu care să poată negocia. "Eu l-am implicat pe Leigh şi voi face tot ce-mi stă în putinţă ca să-l ajut."
― Mesajul zice să mergem prin Chapter House spre ieşirea sudică, observă Sophie. Poate că din uşă vom avea o vedere bună spre grădină şi vom evalua situaţia înainte de a ne expune vreunui pericol.
Era o idee bună. Langdon îşi amintea vag că Chapter House era o sală ortogonală în care se reunea forul legislativ britanic înainte de construirea actualei clădiri a Parlamentului. Trecuseră mulţi ani de când o vizitase, dar ţinea minte că se afla pe undeva, dincolo de peristil. Se depărtă puţin de mormânt şi privi pe după galeria corului spre dreapta, spre cealaltă extremitate a bisericii.
Nu departe se vedea o arcadă largă, alături de care stătea scris:

PE AICI SPRE:
Peristil
Decanat
Collège Hall
Muzeu
Sala Pyx
Capela St. Faith
Chapter House

Langdon şi Sophie alergau deja când trecură pe lângă indicator, mişcându-se prea repede pentru a mai observa micul anunţ prin care autorităţile se scuzau că unele zone erau închise pentru lucrări de renovare.
Ajunseră imediat într-o curticică mărginită de ziduri înalte, udată de ploaia ce nu contenea să cadă. Deasupra, vântul şuiera cu un sunet gutural, de parcă cineva se juca suflând într-o sticlă. Intrând pe sub arcadele înguste şi joase ce mărgineau curtea, Langdon simţi din nou familiara tensiune pe care i-o provocau, de fiecare dată, spaţiile strâmte. Astfel de arcade erau numite peristil sau claustru şi profesorul observă, deloc încântat, că acestea de aici se ridicau la înălţimea numelui lor latinesc, din care derivase termenul claustrofobie.
Concentrându-se asupra punctului de la capătul arcadelor, căută din ochi indicatoarele ce îndrumau spre Chapter House. Ploaia era deasă şi rece, iar stropi fini aduşi de vânt pătrundeau printre coloanele ce mărgineau curtea. Un alt cuplu trecu pe lângă ei, îndreptându-se în direcţie opusă, grăbiţi să ajungă la adăpost de vremea urâtă. Peristilul părea pustiu acum, fiind probabil cea mai puţin atrăgătoare parte a abaţiei pe timp de ploaie şi vânt.
După ce parcurseseră vreo patruzeci de metri, pe latura de est a peristilului, văzură în stânga capătul unei alei boltite. Aceasta era intrarea pe care o căutau, însă trecerea era barată de un cordon şi o tăbliţă de avertizare:

"ÎNCHISE PENTRU RENOVARE:
Sala Pyx
Capela St. Faith
Chapter House"

Culoarul lung ce se întindea dincolo de cordon era blocat de schele şi unelte de lucru. Chiar în faţă, pe stânga şi pe dreapta, se zăreau uşile ce dădeau în Sala Pyx şi Capela St. Faith. Intrarea în Chapter House era mult mai departe, la celălalt capăt al culoarului. Uşile masive de lemn se vedeau, larg-deschise, iar dincolo de ele spaţiosul interior octogonal era scăldat într-o lumină cenuşie, ce pătrundea pe uriaşele ferestre ce dădeau spre grădină. "Luaţi-o prin Chapter House, pe ieşirea sudică, spre grădinile publice."
― Tocmai am trecut de latura estică a peristilului, îi spuse Langdon, deci ieşirea sudică spre grădină trebuie să fie pe acolo şi spre dreapta.
În timp ce el vorbea, Sophie păşise deja peste cordon.
Înaintând pe culoarul întunecat, zgomotele ploii şi ale vântului se stinseră treptat, în urma lor. Chapter House era un fel de structură adiacentă ― o anexă de sine stătătoare la capătul culoarului, menită să asigure liniştea şi discreţia lucrărilor parlamentare.
― Pare uriaşă, constată Sophie atunci când se apropiară.
Langdon uitase cât de mare era încăperea. Chiar de afară se puteau zări imensele ferestre aflate pe partea opusă, care se avântau pe o înălţime de cinci etaje, până la plafonul boltit. În mod cert, ofereau o vedere excelentă spre grădină.
Când păşi înăuntru, Langdon se văzu nevoit să îşi închidă ochii pentru o clipă. După peristilul cufundat în penumbră, Chapter House părea inundat de lumină. Se îndreptau deja spre peretele sudic, când îşi dădură seama că uşa despre care li se spusese nu exista.
Se aflau într-o uriaşă fundătură.
Scârţâitul unei uşi masive în spate îi luă prin surprindere şi amândoi se întoarseră în acelaşi timp, chiar în clipa în care uşa se închidea cu o bufnitură seacă.
Bărbatul care se afla în prag îi privea calm, aţintind asupra lor un pistol. Era rotofei şi sub braţe avea o pereche de cârje de aluminiu.
Pentru un moment, Langdon crezu că visează.
Era Leigh Teabing.

99

Sir Leigh Teabing simţea o uşoară tristeţe privind pe deasupra micului revolver Medusa, spre Robert Langdon şi Sophie Neveu.
― Prieteni, spuse el, din primul moment în care aţi intrat în casa mea, noaptea trecută, am făcut tot ce mi-a stat în puteri pentru a vă feri de orice primejdie. Dar insistenţa voastră m-a pus acum într-o situaţie dificilă.
Era conştient de şocul şi de sentimentul de trădare pe care-l resimţeau acum Langdon şi Sophie, dar avea încredere că în scurt timp, amândoi vor înţelege înlănţuirea de evenimente care culminase cu acest moment.
"Am atât de multe să vă povestesc amândurora... atât de multe lucruri pe care nu le puteţi înţelege acum."
― Vă rog să mă credeţi, insistă el, că n-am intenţionat niciodată să vă implic. Voi aţi venit la mine acasă! Voi m-aţi căutat pe mine!
― Leigh, bâigui Langdon în cele din urmă. Ce mama naibii faci? Noi credeam că eşti în pericol şi am venit aici să te ajutam!
― Aşa cum mi-am închipuit că veţi face! Avem multe de discutat!
Dar cei doi nu păreau să reuşească să-şi desprindă privirile de la revolverul îndreptat spre ei.
― Îl folosesc doar pentru a mă asigura de toată atenţia voastră, le explică Teabing. Dacă aş fi vrut să vă fac vreun rău, aţi fi fost morţi deja. Când aţi venit la mine acasă, cu o noapte în urmă, am riscat totul pentru a vă cruţa vieţile. Eu sunt un om de onoare şi mi-am jurat mie însumi că nu-i voi sacrifica decât pe cei care au trădat Sangrealul.
― Ce tot îndrugi acolo? izbucni Langdon. Ce-i cu trădarea Sangrealului?
― Am descoperit un adevăr teribil, le răspunse Teabing, oftând. Am aflat de ce nu au fost dezvăluite documentele Sangreal. De fapt, am aflat că Stăreţia a decis să păstreze secretul pe mai departe. De aceea noul mileniu a sosit şi a trecut fără nici un eveniment, de aceea nu s-a întâmplat nimic.
Langdon dădu să protesteze.
― Le Prieuré, continuă însă Teabing, avea misiunea sfântă de a dezvălui lumii adevărul, de a revela documentele Sangreal în Ziua de Apoi. În decursul secolelor, oameni precum Leonardo da Vinci, Botticelli sau Newton au riscat totul pentru a apăra documentele şi a duce la bun sfârşit această misiune. Iar acum, când momentul adevărului sosise, Jacques Saunière s-a răzgândit. Omul onorat cu cea mai sacră responsabilitate din istoria creştinismului s-a eschivat de la îndatorirea sa. A hotărât că n-a venit încă momentul. A trădat Graalul, adăugă el întorcându-se spre Sophie. A trădat Stăreţia. A trădat memoria tuturor generaţiilor care au trudit pentru ca acest moment să fie cu putinţă.
― Tu?! izbucni Sophie, ochii ei verzi îl sfredeleau cu ură şi frustrare. Tu eşti responsabil pentru asasinarea bunicului meu?
― Bunicul tău şi cei trei seneşali au trădat Graalul.
Un val de furie oarbă o copleşise. "Minte!"
― Bunicul tău a luat partea Bisericii. Este evident că a fost presat pentru a nu divulga secretul:
Sophie clătină din cap.
― Biserica nu l-a influenţat în nici un fel pe bunicul meu.
Teabing râse sec:
― Draga mea, Biserica are o experienţă de două mii de ani în a-i presa pe cei care ameninţă să-i divulge minciunile. Încă de pe vremea lui Constantin cel Mare, clerul a reuşit să ascundă adevărul despre Iisus şi Maria Magdalena. N-ar trebui să ne mire că au găsit şi de această dată o modalitate de a menţine omenirea în întuneric. Chiar dacă nu mai trimite cruciaţi spre a-i măcelari pe necredincioşi, influenţa ei a rămas la fel de puternică. Şi la fel de insidioasă. Miss Neveu, adăugă el după o pauză menită, probabil, să dea greutate vorbelor sale, în ultima vreme Jacques Saunière voia să-ţi spună adevărul despre familia ta.
Sophie încremeni:
― De unde ştii asta?
― Metodele mele sunt irelevante. Important este să înţelegi următorul lucru: moartea mamei tale, a tatălui, a bunicii şi a fratelui tău nu au fost accidentale.
Şocul o lăsase fără grai. Vru să-i spună ceva, dar nu reuşi să rostească nici un cuvânt.
Langdon clătină din cap nedumerit.
― Ce tot vorbeşti acolo?
― Robert, asta explică totul. Toate piesele se potrivesc! Istoria se repetă. Biserica nu ar fi la primul caz de crimă pentru a ascunde adevărul despre Sangreal. O dată ce Ziua de Apoi se apropia, trebuia să transmită un mesaj clar şi a făcut-o asasinând familia Marelui Maestru: Ţine-ţi gura; altfel urmaţi tu şi nepoata ta!"
― A fost un accident de maşină, bâigui Sophie retrăind durerea cumplită din copilărie. Un accident!
― Poveşti de adormit copiii, pentru a-ţi proteja inocenţa, i-o reteză Teabing. Ţine seama că numai doi dintre membrii familiei au fost cruţaţi ― Marele Maestru însuşi şi unica sa nepoată ― cuplul perfect, care oferea Bisericii o posibilitate perfectă de control asupra Stăreţiei. Îmi pot imagina teroarea în care a trăit bunicul tău în toţi aceşti ani, când Biserica ameninţa să te ucidă pe tine dacă el ar îndrăzni să dezvăluie secretul Sangrealului, ameninţând să sfârşească treaba începută prin asasinarea celorlalte rude ale tale.
― Leigh, interveni Langdon enervat, nu cred că ai vreo dovadă care să ateste că Biserica a avut de-a face cu moartea tuturor acelor persoane sau că a influenţat într-un fel decizia Stăreţiei de a păstra în continuare secretul.
― Dovadă? replică Teabing. Vrei o dovadă că Stăreţia a fost influenţată? Noul mileniu a sosit, şi totuşi lumea nu a aflat încă adevărul. Nu e asta o dovadă suficientă?
Pe fondul cuvintelor lui Teabing, Sophie auzea o altă voce. "Prinţesă, trebuie să-ţi spun adevărul despre familia ta." Brusc, îşi dădu seama că tremură. Era oare posibil ca acesta să fie adevărul pe care bunicul voise să i-l dezvăluie? Că întreaga ei familie fusese asasinată? Ce ştia ea, de fapt, despre accidentul acela care-i ucisese pe cei dragi? Doar câteva detalii disparate. Chiar şi articolele din presă fuseseră vagi. "Un accident? Poveşti de adormit copiii?" Îşi aminti brusc de grija şi atenţia excesive ale bunicului ei, îşi aminti cum nu-i plăcea niciodată s-o lase singura când era mică. Şi chiar după ce mai crescuse, când plecase la universitate, simţise că bunicul încă veghea asupra ei. Oare tot timpul în preajma ei se aflaseră membri ai confreriei, gata s-o protejeze?
― Ai bănuit că Saunière era manipulat, continuă Langdon privind încă neîncrezător spre Teabing. Aşa că l-ai ucis?
― Nu eu am fost cel care a apăsat pe trăgaci. Saunière murise deja cu mulţi ani în urmă, atunci când Biserica i-a răpus familia. Era compromis. Acum a scăpat de acea suferinţă şi de ruşinea provocată de neputinţa de a-şi duce la bun sfârşit misiunea lui sacră. Gândeşte-te care ar fi fost alternativa. Cumva trebuia acţionat. Vrei ca lumea să nu afle nicicând adevărul? Vrei ca Biserica să-şi graveze minciunile în cărţile noastre de istorie pentru veşnicie? Vrei să-i fie permis să manipuleze la nesfârşit prin şantaj şi crimă? Nu, ceva trebuia făcut! Iar acum noi avem datoria de a prelua misiunea lui Saunière şi a îndrepta un păcat teribil! Toţi trei! Împreună!
Lui Sophie nu-i venea să creadă:
― Cum îţi poţi închipui că te vom ajuta?
― Fiindcă, draga mea, chiar tu eşti motivul pentru care Stăreţia nu şi-a îndeplinit datoria. Dragostea cu care te-a iubit bunicul tău l-a împiedicat să ţină piept Bisericii. Teama de represalii la adresa unicei sale rude rămase în viaţă l-a făcut neputincios. Nu ţi-a putut explica adevărul fiindcă l-ai respins, l-ai legat de mâini şi de picioare, l-ai obligat să aştepte. Acum ai obligaţia să dezvălui lumii adevărul, îi datorezi asta memoriei lui Jacques!
Robert Langdon renunţase să încerce să mai înţeleagă ceva. Cu atâtea întrebări câte i se învălmăşeau în minte, nu ştia decât că un singur lucru mai conta acum ― s-o scoată pe Sophie de acolo, vie. Toată vina pe care o simţise mai devreme pentru că-l implicase pe Teabing se transferase acum asupra ei.
"Eu am adus-o la Château Villette. Eu sunt vinovat pentru tot ce s-a întâmplat."
În nici un caz nu-şi putea închipui că Leigh ar fi în stare să-i ucidă cu sânge rece aici, dar în mod cert avusese un rol important în asasinarea celorlalţi. Şi, pe de altă parte, avea impresia că un foc de armă în această sală izolată, cu ziduri groase, va trece neauzit, mai cu seamă că afară ploua. "Iar el tocmai şi-a recunoscut vinovăţia."
Aruncă o privire spre Sophie; se vedea că e şocată. "Biserica i-a ucis familia pentru a reduce Stăreţia la tăcere?" Cumva, era sigur că, în vremurile noastre, Vaticanul nu mai asasina oameni. Trebuia să existe o altă explicaţie.
― Las-o pe Sophie să plece, îi spuse el. Noi doi vom discuta pe urmă.
Teabing scoase un sunet ce semăna cu un râs nefiresc:
― Mi-e teamă că nu-mi pot permite să vă ofer o asemenea dovadă de încredere. Dar ceva tot vă pot oferi.
Se sprijini bine în cârje, ţinând tot timpul arma îndreptată spre Sophie, duse mâna la buzunar şi scoase cheia de boltă. Clătinându-se uşor pe picioare, i-o întinse lui Langdon:
― O mărturie a încrederii pe care o am în tine, Robert!
El însă nu se clinti. "Ne dă criptex-ul înapoi?!"
― Ia-l! insistă Leigh.
Langdon nu-şi putea imagina decât un singur motiv pentru care i-ar fi înapoiat cheia de boltă.
― Ai deschis-o deja. Ai scos harta dinăuntru.
Teabing clătină din cap:
― Robert, dacă aş fi descoperit parola, aş fi plecat imediat să caut Graalul singur, fără a vă mai implica şi pe voi. Nu, nu am aflat soluţia. Recunosc sincer. Un adevărat cavaler ştie să se arate umil în faţa Graalului; învaţă să asculte semnele care i se ivesc în cale. Când am văzut că intraţi în abaţie, am înţeles că vă aflaţi aici pentru un motiv clar: acela de a mă ajuta. Nu caut gloria doar pentru mine; slujesc un stăpân mult mai înalt decât propria mea vanitate: adevărul. Omenirea merită să cunoască adevărul. Graalul ne-a găsit pe noi şi acum ne imploră să-l dezvăluim şi celorlalţi. Iar pentru asta, trebuie să colaborăm.
În ciuda apelurilor sale la încredere şi la cooperare, arma rămase aţintită spre Sophie, în vreme ce Langdon făcu un pas înainte şi luă cilindrul rece de piatră. Se auzi cum gâlgâie oţetul dinăuntru. Discurile nu era poziţionate într-o ordine precisă şi criptex-ul nu fusese deschis.
― De unde ştii că n-am să-l distrug pe loc?
Teabing râse zgomotos:
― Mi-am dat seama că ameninţarea ta de a-l distruge în Temple Church a fost o cacealma. Robert Langdon n-ar periclita niciodată cheia de boltă. Eşti istoric, Robert! Ai acum în mână cheia a două mii de ani de istorie ― cheia pierdută a Sangrealului. Nu poţi să ignori sufletele tuturor templierilor ucişi pe rug pentru a-i proteja secretul. Vrei ca moartea lor să fi fost în van? Nu, sunt sigur că-i vei răzbuna. Te vei alătura personalităţilor pe care le admiri atât de mult ― da Vinci, Botticelli, Newton; fiecare dintre ei ar fi fericit să se afle acum în locul tău. Conţinutul cheii de boltă strigă la noi de acolo, dinăuntru, jinduind să fie eliberat. Vremea a sosit! Soarta ne-a adus aici!
― Nu te pot ajuta, Leigh. Nu ştiu cum să-l deschid. Am văzut mormântul lui Newton doar pentru o clipă. Şi chiar dacă aş şti parola...
Se opri însă, dându-şi seama că vorbise deja prea mult.
― Nu mi-ai spune-o? Sunt surprins şi dezamăgit, Robert, de faptul că nu-ţi dai seama cât îmi eşti de îndatorat. Sarcina mea acum ar fi fost mult mai uşoară dacă eu sau Rémy v-am fi eliminat când aţi venit la Château Villette. În loc de asta însă, am riscat totul ca să mă comport cât mai nobil cu putinţă.
― Ăsta numeşti comportament nobil? îl întrebă Longdon, fixând arma cu privirea.
― E vina lui Saunière, îi răspunse sec Teabing. El şi cei trei seneşali l-au minţit pe Silas, altfel aş fi obţinut deja cheia de boltă şi aş fi fost scutit de toate aceste complicaţii. Cum să-mi imaginez că Marele Maestru va merge atât de departe pentru a mă induce în eroare şi va lăsa cheia de boltă unei nepoate de care se înstrăinase? Unei persoane ― adaugă el privind-o pe Sophie cu dispreţ ― atât de nepregătite să deţină o asemenea cunoaştere, încât are nevoie de o dădacă-profesor de simbolistică! Din fericire, Robert, implicarea ta a fost până la urmă un noroc pentru mine. În loc să rămână pentru totdeauna încuiată în seiful unei bănci, cheia de boltă a ajuns la mine prin intermediul tău.
"Unde altundeva aş fi putut să mă duc? se întrebă Langdon. Istoricii Graalului nu sunt mulţi şi, în plus, noi ne cunoşteam."
Teabing se umflă în pene:
― Când am aflat că Saunière ţi-a lăsat un mesaj înainte de a muri, mi-am dat seama că deţii nişte informaţii preţioase despre Stăreţie. Nu ştiam, desigur, dacă aveai chiar cheia de boltă sau doar informaţii despre ascunzătoarea ei. Dar, cu poliţia pe urmele tale, m-am gândit că te-ai putea refugia la mine.
― Şi dacă n-aş fi făcut-o?
― Îmi pregătisem un plan prin care să-ţi ofer o mână de ajutor. Într-un fel sau altul, cheia de boltă tot avea să ajungă la Château Villette. Faptul că mi-ai aşezat-o chiar în braţe e dovada că urmez o cauză dreaptă.
― Poftim?! bâlbâi Langdon, oripilat.
― Silas trebuia să intre pe furiş în casa mea şi să fure cheia de boltă; astfel te scotea pe tine din ecuaţie fără alte probleme şi mă ferea pe mine de orice suspiciune de complicitate. Dar când am văzut cât de complexe sunt codurile create de Saunière, am hotărât să vă includ pe amândoi în căutarea mea, pentru încă puţin timp. Puteam să-i cer lui Silas să fure criptex-ul mai târziu, în momentul în care ar fi avut suficiente informaţii ca să mă descurc şi singur.
― În Temple Church, încheie Sophie.
"Începe să priceapă", îşi spuse Teabing. Temple Church fusese locul ideal pentru a fura cheia de boltă şi aparenta ei relevanţă pentru poem o transformase într-o momeală perfectă. Rémy primise ordine clare ― să rămână ascuns până ce Silas recupera cheia de boltă. Din păcate, ameninţarea lui Langdon că va distruge criptex-ul îl speriase. "Dacă mi-ar fi respectat ordinele!" se gândea Teabing în sinea sa, mâhnit, amintindu-şi propria sa "răpire". "Rémy era singura verigă ce putea duce la mine şi tocmai el şi-a arătat faţa!"
Din fericire, Silas nu bănuise adevărata identitate a britanicului şi fusese uşor de păcălit când majordomul se prefăcuse că-l leagă şi-l imobilizează pe bancheta din spate a limuzinei. O dată ce ecranul de protecţie fusese apoi ridicat, Teabing îi putuse telefona Albinosului chiar din limuzină, vorbind cu accentul franţuzesc al Învăţătorului, îndrumându-l către sediul Opus Dei. Un simplu denunţ anonim la poliţie fusese apoi suficient pentru a-l scoate pe Silas din ecuaţie.
"O problemă rezolvată."
Cealaltă problemă era mult mai complicată: Rémy.
Teabing se frământase mult înainte de a lua o decizie, dar, în fond, majordomul se dovedise a fi un risc în plus. "Orice căutare a Graalului necesită sacrificii." Cea mai curată soluţie i se revelase atunci când deschisese minibarul din limuzină ― o sticluţă, puţin coniac şi nişte alune. Praful de pe fundul cutiei avea să fie suficient pentru a declanşa un puseu letal al alergiei de care suferea Rémy. când acesta oprise limuzina în apropiere de St. James Park, Teabing coborâse de pe bancheta din spate şi urcase în faţă, lângă Rémy. Câteva minute mai târziu, se înapoiase în compartimentul din spate, ştersese toate urmele şi apoi plecase pentru a duce la îndeplinire etapa finală a misiunii pe care şi-o asumase.
Westminster Abbey se afla nu departe şi, cu toate că protezele şi cârjele sale declanşaseră alarma detectorului de metale, ca de obicei paznicii aceia de doi bani nu ştiuseră cum să procedeze. "Să-i cerem să-şi scoată protezele şi să se târască înăuntru? Să-i percheziţionăm trupul diform?" Teabing le oferise însă o soluţie mult mai simplă: le arătase o carte de vizită imprimată în relief, cu titulatura de Cavaler al Domeniului. Bieţii băieţi practic se călcau unul pe altul pe picioare, care mai de care să-l poftească înăuntru.
Acum, abia rezistă tentaţiei de a le povesti lui Langdon şi Sophiei, care-l priveau la fel de sideraţi, cât de strălucit reuşise să implice Ordinul Opus Dei în complotul care avea să atragă după sine în curând ruinarea întregii Biserici. Dar asta trebuia să mai aştepte. Deocamdată avea altele mai importante de făcut.
― Mes amis, declară el într-o franceză fără cusur, vous ne trouverez pas le Saint-Graal, c'est le Saint-Graal qui vous trouve. Este evident că drumurile noastre se întrepătrund. Graalul ne-a găsit!
Tăcere.
Vocea i se transformă într-o şoaptă abia auzită:
― Ascultaţi! Puteţi auzi? Graalul ne vorbeşte de dincolo de timp. Ne imploră să-l salvam de sminteala Stăreţiei. Eu vă implor să împliniţi aceasta unică şansă. Nu exista în acest moment alţi trei oameni mai capabili decât noi să dezlege codul final şi să deschidă criptex-ul. Trebuie să depunem împreună un jurământ. Un legământ de credinţă unii faţă de ceilalţi. Hotărârea nestrămutată a unui cavaler de a descoperi adevărul şi de a-l face cunoscut lumii.
Sophie se holbă la Teabing şi îi răspunse cu o voce rece şi dură ca oţelul:
― N-am să fac nici un legământ cu ucigaşul bunicului meu! Poate doar unul prin care să te pot trimite la închisoare.
Inima lui Teabing se opri o clipă, apoi spuse:
― Îmi pare rău dacă aşa gândeşti, mademoiselle.
Apoi, răsucindu-se, îşi îndreptă arma spre Langdon:
― Dar tu, Robert? Eşti cu mine sau împotriva mea?

100

Trupul episcopului Manuel Aringarosa suportase multe dureri şi chinuri în viaţă, dar arsura usturătoare a glonţului din piept îi era complet străină. Adâncă şi destul de gravă. Nu atât o rană a cărnii... ci mai degrabă a sufletului.
Îşi deschise ochii şi încercă să vadă ceva în jur, dar ploaia îi înceţoşa privirea. "Unde mă aflu?" Simţea nişte braţe puternice ce-l susţineau şi îi transportau corpul neputincios ca pe o păpuşă din cârpe, cu sutana atârnându-i în bătaia vântului.
Ridicând cu greu un braţ, îşi şterse ochii şi văzu că omul care îl ducea era Silas. Albinosul alerga pe o stradă înceţoşată, întrebând de un spital; strigătul îi era sfâşiat de durere. Ochii lui roşii priveau drept înainte, iar pe obrajii palizi şi mânjiţi cu sânge i se prelingeau şiroaie de lacrimi.
― Fiul meu, şopti episcopul, eşti rănit.
Silas se uită la el, cu chipul schimonosit de durere:
― Îmi pare atât de rău, părinte!
Părea că suferinţa îl împiedică să vorbească.
― Nu, Silas, replică Aringarosa, mie îmi pare rău. Greşeala-i a mea!
"Învăţătorul mi-a promis că nu vor muri oameni, iar eu ţi-am cerut să-i asculţi ordinele necondiţionat."
― Am fost prea credul. Prea temător. Am fost amândoi înşelaţi, adăugă el.
"Învăţătorul n-a intenţionat nici o secundă să ne predea nouă Sfântul Graal."
Chircit în braţele celui pe care îl luase sub aripa lui cu ani în urmă, episcopul se simţi tras înapoi în timp. În Spania. Către modestele sale începuturi, pe când clădea o bisericuţă catolică în Oviedo, împreună cu Silas. Şi apoi mai târziu, în New York, unde proclamase gloria lui Dumnezeu prin intermediul noului sediu al Opus Dei de pe Lexington Avenue.
Cu cinci luni în urmă, părintele Aringarosa primise o veste cutremurătoare. Toată munca lui de o viaţă era în pericol. Îşi aminti în amănunt întrevederea de la Castel Gandolfo, care îi schimbase viaţa... vestea care declanşase această calamitate.
Episcopul intrase în sala Bibliotecii de Astronomie cu capul sus, aşteptându-se să fie întâmpinat cu strângeri de mâini călduroase şi felicitări pentru eforturile sale de reprezentare onorabilă a catolicismului în America.
Dar numai trei persoane erau prezente în bibliotecă.
Secretarul Vaticanului. Obez. Şi dur.
Şi doi cardinali italieni din vârful ierarhiei. Făţarnici. Infatuaţi.
Nedumerit, Aringarosa se apropiase.
Umflatul însărcinat cu problemele legale îi strânsese mâna şi-i făcuse semn spre scaunul gol, aflat în faţa sa:
― Vă rog să vă faceţi comod!
Episcopul se aşezase, bănuind că îl aşteptau veşti neplăcute.
― Nu mă pricep la vorbe de complezenţă, îi declarase secretarul, aşa că am să trec direct la motivul vizitei dumneavoastră.
― Vă rog. Vorbiţi-mi deschis!
Aringarosa aruncase o privire spre cei doi cardinali, care păreau că-l studiază plini de importanţă.
― După cum bine ştiţi, începuse secretarul, Sfinţia Sa şi alte persoane de la Roma şi-au exprimat în ultima vreme îngrijorarea cu privire la efectele pe care le-au avut în plan politic cele mai controversate practici Opus Dei.
Brusc, Aringarosa simţea cum sângele îi îngheaţă în vene. Discutase deja de nenumărate ori despre această problemă cu noul Suveran Pontif care, spre marea lui dezamăgire, se dovedise un partizan fervent al liberalismului în Biserică.
― Vreau să vă asigur, mai adăugase obezul, că Sfinţia Sa nu doreşte să schimbe nimic din modul în care vă conduceţi Ordinul.
"Sper şi eu că nu!"
― Atunci, pentru ce am fost chemat aici?
Secretarul oftă:
― Nu ştiu cum să mă exprim în termeni cât mai delicaţi cu putinţă, aşa că o să vorbesc direct. Cu două zile în urmă, Consiliul Secretariatului a votat în unanimitate revocarea autorizării primite de Opus Dei din partea Vaticanului.
Aringarosa fusese sigur că nu se auzise bine:
― Mă scuzaţi?
― Cu alte cuvinte, peste şase luni, Opus Dei nu va mai fi considerat un Ordin al Vaticanului. Veţi fi o Biserică de sine stătătoare. Sfântul Scaun intenţionează să se disocieze de dumneavoastră. Sfinţia Sa a fost de acord şi am început deja întocmirea documentelor oficiale.
― Dar... e imposibil!
― Dimpotrivă, este foarte posibil! Şi necesar. Sfinţia Sa nu este mulţumit de politicile dumneavoastră agresive de atragere a noilor membri şi de practicarea mortificării corporale. Şi nici cele privind femeile. Cu alte cuvinte, Opus Dei a devenit o povară şi un impediment.
Aringaorsa era stupefiat:
― O... povară?!
― Doar nu vă surprinde faptul că s-a ajuns aici!
― Opus Dei este singura organizaţie catolică al cărei număr de membri este în creştere. Avem în prezent peste o mie o sută de preoţi!
― Într-adevăr. O problemă tulburătoare pentru noi toţi.
Episcopul sărise drept în picioare:
― Întrebaţi-l pe Sfinţia Sa dacă Opus Dei a fost o povară şi în 1982, când am ajutat Banca Vaticanului!
― Vaticanul vă va rămâne veşnic recunoscător pentru acest lucru, dar sunt multe voci care consideră şi astăzi că generozitatea dumneavoastră de atunci a constituit unicul motiv pentru care vi s-a acordat statutul de Ordin al Vaticanului.
― Nu este adevărat!
Insinuarea era mai mult decât jignitoare.
― Oricare ar fi situaţia, noi vom acţiona cu bună-credinţâ. Vom stabili în aşa fel termenii de reziliere, încât să vi se înapoieze banii oferiţi atunci.
― Adică mă cumpăraţi! Mă plătiţi ca să tac! Chiar acum, când Opus Dei a rămas unica voce a raţiunii!
Unul dintre cardinali se aplecase spre el:
― Mă scuzaţi, aţi spus cumva "vocea raţiunii"?
Aringarosa se înclinase peste masă şi replicase pe un ton îngheţat:
― Chiar nu ştiţi de ce catolicii părăsesc Biserica? Uitaţi-vă puţin în jurul vostru. Oamenii şi-au pierdut respectul. Rigorile credinţei au dispărut. Doctrina a devenit facultativă. Abstinenţă, confesiune, împărtăşanie, botez, liturghie ― alegeţi ce vreţi, ce combinaţie vă place şi ignoraţi restul. Ce fel de îndrumare spirituală oferă azi Biserica?
― Nişte legi adoptate în secolul al III-lea nu mai pot fi aplicate creştinilor de azi. Regulile acelea nu sunt adecvate societăţii actuale.
― Ei bine, pentru Opus Dei ele par a funcţiona!
― Aringarosa, intervenise obezul secretar încercând să încheie discuţia, din respect pentru relaţia organizaţiei dumneavoastră cu anteriorul papă, Sfinţia Sa vă oferă un răgaz de şase luni pentru a vă disocia în mod voluntar de Vatican. Vă sugerez să aduceţi ca motivaţie diferenţele de opinie dintre Opus Dei şi Sfântul Scaun şi să funcţionaţi ca un ordin creştin de sine stătător.
― Refuz! Şi-i voi spune personal acest lucru Sfântului Părinte!
― Mă tem că Sfinţia Sa nu mai doreşte să vă întâlnească.
Aringarosa se ridicase deja de pe scaun:
― Nu va îndrăzni să desfiinţeze un Ordin înfiinţat de precedentul papă!
― Regret. Domnul a dat, Domnul a luat!
Episcopul plecase de la acea întrevedere stupefiat, împleticindu-se. După ce revenise la New York, zile în şir doar privise aiurea în zare, copleşit de ce întrezărea că va fi viitorul creştinismului.
Câteva săptămâni mai târziu, primise un apel telefonic care schimbase complet situaţia. Cel care sunase avea un accent francez şi îşi spunea Învăţătorul ― un titlu frecvent întâlnit în cadrul ordinului. Spusese că ştie despre planurile Vaticanului de retragere a sprijinului.
"Cum poate şti aşa ceva?" Aringarosa sperase că doar o mână dintre mai-marii de la Roma ştiau despre soarta Opus Dei. Se părea însă că vestea se răspândise. Când era vorba despre bârfă, nici un zid nu avea urechi mai bune decât cele de la Vatican.
― Eu am sursele mele pretutindeni, îi şoptise Învăţătorul, şi datorită lor deţin o serie de informaţii. Cu ajutorul tău pot descoperi locul în care este ascunsă o relicvă sacră, ce-ţi va aduce o putere uriaşă... suficientă pentru ca întregul Vatican să ţi se plece la picioare. Suficientă pentru a salva credinţa. Nu doar pentru Opus Dei, adăugase el după o pauză scurtă. Pentru noi toţi.
"Domnul a luat... şi Domnul dă înapoi."
Aringarosa întrezărise o miraculoasă rază de speranţă:
― Spune-mi care e planul!
Episcopul Aringarosa nu mai era conştient atunci când uşile spitalului St. Mary se deschiseră. Silas se năpusti pe culoar, epuizat. Căzând în genunchi pe podea, strigă după ajutor. Toţi cei prezenţi în camera de Urgenţe îşi căscaseră ochii, uluiţi la vederea Albinosului pe jumătate dezbrăcat ce purta pe braţe un preot însângerat.
Medicul care îl ajută pe Silas să-şi aşeze povara pe o targă luă pulsul episcopului şi se întunecă la faţă:
― A pierdut mult sânge. Nu sunt speranţe prea mari.
Aringarosa clipi, revenindu-şi pentru o clipă, şi privi spre Albinos:
― Copilul meu...
Silas era sfâşiat de durere şi de remuşcare:
― Părinte, chiar dacă-mi va lua întreaga viaţă, tot îl voi găsi pe cel care ne-a înşelat şi îl voi ucide!
Episcopul clătină din cap, privindu-l cu o tristeţe nesfârşită:
― Silas... dacă n-ai învăţat nimic altceva de la mine, te rog... ţine minte asta.
Îl prinse de mână şi i-o strânse cu multă putere:
― Iertarea este cel mai de preţ dar al lui Dumnezeu.
― Dar, părinte...
Aringarosa îşi închise ochii:
― Silas, trebuie să te rogi!

101

În Chapter House, sub cupola boltită a sălii, Robert Langdon privea drept în ţeava revolverului Medusa.
"Robert, eşti cu mine sau împotriva mea?" Cuvintele lui Teabing îi răsunau şi acum în urechi.
Nu exista un răspuns, ştia acest lucru. Spune da, şi o trădezi pe Sophie. Spune nu, şi britanicul nu va avea de ales decât să-i ucidă de amândoi.
Experienţa lui la catedră nu-l pregătise nicidecum pentru a face faţă situaţiilor de acest gen, dar munca de profesor îl învăţase totuşi ceva despre întrebările paradoxale. "Când nu ai răspuns la o întrebare, ai la dispoziţie o singură modalitate sinceră de a replica."
Zona de mijloc între da şi nu.
"Tăcerea."
Privind criptex-ul pe care-l ţinea în mână, Langdon preferă să se îndepărteze.
Fără a-şi ridica ochii, începu să se tragă înapoi, spre mijlocul sălii. Teren neutru. Spera că, dacă-l vede concentrat asupra cilindrului, Teabing o să creadă că studiază în minte posibilitatea unei colaborări, iar tăcerea lui o să-i indice lui Sophie că n-o abandonase.
"Şi astfel mai câştig timp de gândire."
Iar a gândi, bănuia el, era exact ceea ce şi-ar fi dorit britanicul să facă. "Pentru asta mi-a dat criptex-ul. Ca să simt greutatea deciziei pe care o voi lua." Britanicul sperase că, dacă avea în mână cheia de boltă a Marelui Maestru, Langdon îşi va da seama de importanţa ei colosală şi că reticenţele-i vor fi spulberate de curiozitatea ştiinţifică, recunoscând în cele din urmă că, dacă nu vor deschide criptex-ul, istoria însăşi va fi pierdută pentru totdeauna.
Lăsând-o pe Sophie în bătaia armei, se retrase, conştient că parola criptex-ului putea fi unica sa speranţă de a o salva. "Dacă pot să scot harta din interior, Teabing va fi dispus să negocieze." Chinuindu-se să se concentreze, se retrase încet spre fereastră... rememorând numeroasele corpuri astronomice de pe mormântul lui Newton:

"Sa cauţi globul ce pe al lui mormânt se afla odat'.
Vorbind de carne Roză şi pântece însămânţat."

Întorcându-se cu spatele la ceilalţi, se apropie de fereastra uriaşă, căutând o rază de inspiraţie în vitraliile ei. Nimic însă.
"Încearcă să gândeşti ca Saunière, se îndemnă el, privind spre grădină. Care ar fi, după părerea lui, globul ce ar trebui să se afle pe mormântul lui Newton?" Imagini ale unor stele, comete şi planete păreau a licări în ploaia monotonă, dar le alungă. Saunière nu era om de ştiinţă. Fusese un umanist, un iubitor al artei şi al istoriei. "Sacrul feminin... potirul... roza... Maria Magdalena... declinul zeiţei... Sfântul Graal."
Legendele întruchipaseră întotdeauna Graalul ca pe o iubită misterioasă care dănţuia în noapte nevăzută, îţi şoptea la ureche, ademenindu-te şi apoi dispărând în neant.
În timp ce privea copacii bătuţi de vânt, Langdon simţea aievea prezenţa ei jucăuşă. Semnele erau pretutindeni. Ca o siluetă ispititoare care se contura în ceaţă, ramurile celui mai bătrân măr din Regatul Unit îşi scutura florile cu cinci petale, albe şi delicate precum însăşi Venus. Zeiţa era în grădină acum. Dansa în ploaie, murmurând cântecul veacurilor, privind pe furiş dintre ramurile înflorite, parcă pentru a-i aminti lui că fructul cunoaşterii creştea dincolo de puterea lui de a-l culege.

În celălalt capăt al încăperii, sir Leigh Teabing era mulţumit şi încrezător văzând cum privirile lui Langdon rătăcesc pe fereastră de parcă ar fi fost în transă.
"Exact aşa cum am sperat, îşi spuse el. Se va da pe brazdă."
De ceva timp, britanicul bănuia că americanul ar putea deţine cheia către Sfântul Graal. Nu fusese o coincidenţă faptul că el îşi pusese planul în aplicare exact în seara în care Langdon avusese programată întrevederea cu Jacques Saunière. Urmărindu-i de atâta vreme, Teabing era convins că dorinţa custodelui de a se întâlni în particular cu americanul avea o semnificaţie certă. Misteriosul manuscris al lui Langdon atinsese o coardă sensibilă a Stăreţiei. Langdon descoperise un anume adevăr şi Saunière se teme că îl va dezvălui. Sir Leigh fusese sigur că Saunière îi va cere profesorului să păstreze tăcerea.
"Adevărul a fost ţinut ascuns prea mult timp!"
Teabing ştia că trebuie să acţioneze repede. Atacul lui Silas avea să împlinească două obiective. Îl va împiedica pe Saunière să-i ceară lui Langdon să păstreze tăcerea şi va asigura prezenţa acestuia în Paris după ce Teabing va obţine cheia de boltă, pentru eventualitatea în care va avea nevoie de ajutorul lui.
Aranjarea întâlnirii fatale dintre Saunière şi Silas fusese floare la ureche. "Aveam informaţii secrete cu privire la cele mai profunde temeri ale custodelui." Cu o seară înainte, Silas îi telefonase lui Saunière, dându-se drept un preot tulburat.
― Domnule Saunière, vă rog să mă iertaţi, dar trebuie să vă vorbesc imediat. Nu ar trebui să încalc taina spovedaniei, dar în acest caz cred că trebuie s-o fac. De curând mi s-a confesat un bărbat care pretindea că a ucis câţiva membri ai familiei dumneavoastră.
Custodele fusese mirat, însă răspunsul lui, precaut:
― Familia mea a pierit într-un accident. Raportul poliţiei a fost explicit.
― Da, un accident de maşină, replică Silas, văzând că bătrânul muşcase momeala. Bărbatul cu care am vorbit a spus că maşina a fost împinsă de pe şosea în râu.
Custodele rămăsese tăcut.
― Domnule Saunière, nu v-aş fi telefonat niciodată, însă omul despre care vă vorbesc mi-a mai spus ceva ce mă face să-mi fac griji pentru siguranţa dumneavoastră. În plus, a menţionat-o şi pe nepoata dumneavoastră, Sophie.
Numele lui Sophie fusese catalizatorul necesar. Curatorul luase poziţie fără întârziere. Îi ceruse lui Silas să vină imediat în cel mai sigur loc pe care îl cunoştea ― biroul său de la Luvru. Apoi îi telefonase lui Sophie pentru a-i spune că ar putea fi în pericol. La întrevederea cu Robert Langdon renunţase pe loc.
Acum, când cei doi erau despărţiţi de vasta întindere a sălii, Teabing îşi spuse că izbutise să-i îndepărteze unul de altul nu numai fizic. Sophie Neveu avea aceeaşi reţinere, dar era clar că americanul avea o imagine mai clară asupra evenimentelor. Încerca să-şi dea seama care ar putea fi parola. "Înţelege cât este de important să găsim şi să eliberăm Graalul."
― Nu va deschide criptex-ul pentru tine, îi spuse Sophie pe un ton rece ca gheaţa. Chiar dacă poate!
Ţinând arma îndreptată spre ea, Teabing aruncă o privire spre profesor. Era sigur că, în cele din urmă, va trebui să folosească revolverul. Deşi ideea nu-l încânta deloc, ştia că nu va ezita să tragă dacă va fi nevoie. "I-am oferit femeii ăsteia toate şansele de a proceda aşa cum trebuie. Graalul este mult mai important chiar decât voi toţi."
În acel moment, Langdon se întoarse cu faţa spre ei:
― Mormântul... spuse brusc, privindu-i cu o urmă de speranţă în ochi. Ştiu unde să mă uit, pe mormântul lui Newton. Da, cred că pot să aflu parola!
Inima lui Teabing prinse aripi:
― Unde, Robert? Spune-mi!
Sophie strigă, cu oroare în glas:
― Robert, nu! Doar n-ai de gând să-l ajuţi, nu-i aşa?
Langdon se apropie cu paşi hotărâţi, ţinând criptex-ul în mână.
― Nu, îi spuse privindu-l dur pe Leigh. Până când nu-ţi dă drumul, nu-l ajut.
Optimismul britanicului păli:
― Suntem atât de aproape, Robert! Să nu îndrăzneşti să te joci acum cu mine!
― Nu mă joc. Las-o să plece! Apoi mergem împreună la mormântul lui Newton şi deschidem criptex-ul.
― Nu mă duc nicăieri! se răsti Sophie, fierbând de furie. Bunicul mi-a dat mie criptex-ul. Nu voi sunteţi cei care aveţi dreptul să-l deschideţi!
Langdon se întoarse spre ea, cu spaimă în glas:
― Sophie, te rog! Eşti în pericol. Eu încerc să te ajut!
― Cum? Dezvăluind secretul pe care bunicul l-a apărat cu preţul vieţii? A avut încredere în tine, Robert! Eu am avut încredere în tine!
În ochii albaştri ai profesorului se citea acum panica şi Teabing abia reuşi să-şi stăpânească un zâmbet văzându-i întorşi unul împotriva celuilalt. Încercările lui Langdon de a o face pe galantul erau de-a dreptul patetice. "E pe punctul de a dezvălui unul dintre cele mai importante secrete din istoria omenirii şi el îşi face griji pentru o femeie care s-a dovedit nedemnă de această căutare!"
― Sophie, insistă americanul, te rog... trebuie să pleci!
Ea clătina din cap energic:
― Doar dacă-mi dai mie criptex-ul sau dacă-l distrugi, izbindu-l de podea.
― Ce?!
― Robert, bunicul ar fi preferat ca acest secret să fie pierdut pentru totdeauna, decât să ajungă în mâinile unui criminal!
Părea gata să izbucnească în lacrimi, dar îşi păstră stăpânirea de sine. Se răsuci spre Teabing şi îl privi în ochi:
― Împuşcă-mă, dacă vrei. Dar nu las moştenirea bunicului în mâinile tale!
"Foarte bine." Britanicul întinse braţul, cu arma pregătită.
― Nu! strigă Langdon ridicându-şi deasupra capului mâna în care ţinea criptex-ul. Leigh, dacă tragi, îl arunc!
Teabing izbucni în râs:
― Cacealmaua asta ţi-a mers cu Rémy, dar nu şi cu mine. Te cunosc suficient de bine!
"Da, te cunosc. Chipul tău e o oglindă clară, prietene. Mi-a luat câteva secunde, dar îmi dau seama că minţi. Habar n-ai unde anume pe mormântul lui Newton se află răspunsul."
― Adevărat, Robert? Ştii unde să te uiţi, pe mormânt?
― Ştiu.
Ezitarea din privirea lui Langdon pieri într-o clipă, dar britanicul o zări. Minţea. Un truc disperat, patetic, menit să o salveze pe Sophie. Robert Langdon îl dezamăgise profund.
"Sunt un cavaler singuratic, înconjurat de suflete netrebnice. Şi va trebui să descifrez cheia de boltă de unul singur."
Langdon şi Neveu nu mai reprezentau acum decât o simplă ameninţare pentru el... şi pentru Graal. Oricât de dureroasă ar fi fost soluţia, ştia că o poate pune în aplicare fără mustrări de conştiinţă. Singura dificultate va fi aceea de a-l convinge pe Langdon să lase jos cheia de boltă, astfel încât el să poată încheia odată această şaradă.
― O dovadă de încredere, rosti cu glas tare, coborându-şi braţul cu arma. Pune cheia de boltă pe podea şi hai să discutăm!

Langdon ştia că nu-l crezuse.
Pe chipul lui Teabing se oglindea o hotărâre cruntă şi ştia că ajunseseră la un moment de răscruce. "Când voi lăsa criptex-ul din mână, ne va ucide pe amândoi." Chiar şi fără s-o privească pe Sophie, îi auzea implorarea mută şi disperată. "Robert, omul ăsta nu e demn de Graal. Te rog, nu i-l da lui! Indiferent care ar fi preţul plătit!"
Profesorul se hotărâse însă, cu câteva minute în urmă, în vreme ce stătea singur la fereastră, privind spre College Garden.
"Protejeaz-o pe Sophie.
Protejează Graalul."
Şi aproape că strigase, copleşit de disperare. "Dar nu văd cum!"
Clipele de cumplită dezamăgire aduseseră cu ele o limpezime aşa cum rar mai simţise. "Adevărul e chiar în faţa ochilor tăi, Robert!" Nici nu ştia de unde-i venise revelaţia. "Graalul nu-şi bate joc de tine, ci strigă către un suflet vrednic."
Acum, în timp ce se pleca în faţa lui ca un supus înaintea suveranului, coborî criptex-ul până la câţiva centimetri de pardoseală.
― Aşa, Robert, şopti britanicul, îndreptând arma spre el. Lasă-l jos!
Privirea lui Langdon se ridică pentru o clipă spre înălţimile cupolei. Ghemuindu-se mai mult, îşi îndreptă ochii spre ţeava armei, aţintită asupra lui.
― Îmi pare rău, Leigh!
Într-o singură mişcare, corpul i se destinse ca un arc şi braţul îi zvâcni în sus, iar criptexul zbură spre plafon.

Leigh Teabing nu-şi dădu seama când degetul lui apăsă pe trăgaci, dar revolverul se descărcă bubuind asurzitor. Trupul lui Langdon era acum o săgeată verticală, aproape desprins de podea, iar glonţul izbi pardoseala, chiar lângă piciorul lui. Jumătate din creierul britanicului încercă să corecteze direcţia focului şi trase din nou, cu turbare, dar cealaltă jumătate, mai puternică, îi îndreptă ochii în sus, spre abisul cupolei.
"Cheia de boltă!"
Timpul păru că se opreşte pentru o clipă şi se transformă într-un fel de coşmar care se derulează cu încetinitorul, şi lumea întreagă luă forma criptex-ului aflat în aer. Îl privi cum se ridică... părând că încremeneşte pentru o clipă, imponderabil... şi apoi căzând, rostogolindu-se, spre pardoseala de piatră.
Toate speranţele şi visurile sale se prăbuşeau o dată cu el. "Nu poate izbi podeaua! Pot să ajung la el!" Trupul său reacţionă din instinct. Dădu drumul armei şi se aruncă în faţă, lăsându-şi cârjele să cadă şi întinzându-şi în aer mâinile cu o manichiură desăvârşită. Răşchirându-şi braţele şi degetele, înşfăcă cilindrul în zbor.
Strângând criptex-ul în palmă, îşi dădu seama că se prăbuşeşte prea repede. Negăsind nimic de care să se sprijine, braţele sale loviră primele pardoseala şi cilindrul se izbi violent de piatra dură.
Din interior răzbătu sunetul sticlei sparte.
Timp de o secundă, Teabing rămăsese fără aer. Zăcând lat pe podea, privind în lungul braţelor sale întinse, imploră în gând fiola să reziste. Apoi mirosul acid de oţet se răspândi în aer şi britanicul simţi lichidul rece care se scurgea printre discurile criptex-ului chiar în palma sa.
O panică sălbatică îl cuprinse. NU! Oţetul curgea continuu şi cu ochii minţii văzu papirusul dinăuntru cum se dizolvă. "Robert, idiotule! Secretul e pierdut!"
Începu să hohotească incontrolabil. "Graalul e pierdut! Totul a fost distrus!" Încă nu-i venea să creadă. Încercă să deschidă criptex-ul, jinduind să zărească măcar o străfulgerare de adevăr înainte ca aceasta să se dizolve pentru totdeauna. Trase de capetele cilindrului şi constată, stupefiat, perplex, că acesta se deschide.
Se uită înăuntru. Era gol, cu excepţia câtorva cioburi de sticlă. Nici urmă de papirus ― fie el dizolvat sau nu. Rostogolindu-se, privi în sus, către Langdon. Sophie stătea alături, cu revolverul îndreptat spre el.
Perplex, privi din nou criptex-ul şi abia atunci observă. Discurile nu mai erau aranjate la întâmplare. Pe cilindru se formase un cuvânt din cinci litere: "MĂRUL".

― "Globul" din care a gustat Eva, spuse Langdon rece, stârnind mânia sfântă a lui Dumnezeu. Păcatul originar. Simbolul căderii sacrului feminin.
Teabing simţi cum adevărul îl izbeşte cu o forţă zdrobitoare. Globul care ar fi trebuit să se afle pe mormântul lui Newton nu putea fi decât mărul care, căzut din rai în capul lui Newton, i-a inspirat acestuia munca lui de-o viaţă. "A lui strădanie! Carnea roză cu pântece însămânţat!"
― Robert, bâigui Teabing copleşit. Ai reuşit să-l deschizi! Unde e... harta?
Fără să clipească, Langdon îşi duse mâna la buzunarul sacoului şi scose cu mişcări atente un sul mic de papirus. La doar câţiva metri distanţă de britanic, îl desfăşură şi îl privi. După un lung moment, surâse satisfăcut.
"Ştie!" Inima lui Teabing ardea de dorinţa de a afla. Visul lui de o viaţă era chiar aici, în faţa ochilor lui.
― Spune-mi! ceru. Te rog! Oh, Dumnezeule, te rog! Nu e încă prea târziu!
Brusc, pe culoar răsună zgomot de paşi grei, grăbiţi, şi Langdon înfăşură papirusul la loc şi îl strecură în buzunar.
― Nu! strigă britanicul, chinuindu-se zadarnic să se ridice.
Când uşa se deschise, Bezu Fache năvăli ca un taur în arenă, privind fioros în jurul lui, până ce-şi zări ţinta, pe Leigh Teabing, zăcând neputincios pe podea. Răsuflă uşurat, îşi puse arma în suportul de sub braţ şi se întoarse spre Sophie:
― Agent Neveu, mă bucur să văd că suneţi amândoi teferi. Trebuia să veniţi la secţie atunci când v-am cerut.
Poliţia britanică sosi pe urmele lui Fache, ridică prizonierul şi îi puse cătuşele.
Sophie părea mirata să-l vadă pe Fache:
― Cum ne-aţi găsit?
Căpitanul arătă spre Teabing:
― A făcut greşeala de a arăta un act de identitate la intrare. Paznicii fuseseră informaţi că îl căutăm.
― E în buzunarul lui Langdon! zbieră britanicul ca un nebun. Harta către Sfântul Graal!
Ţinut de braţe de poliţiştii care îl trăgeau afară, îşi azvârli capul pe spate şi urlă:
― Robert! Spune-mi unde e ascuns!
Când trecu prin dreptul lui, Langdon îl privi în ochi:
"Numai cei vrednici pot găsi Graalul, Leigh. Chiar tu m-ai învăţat asta."

102

Ceaţa coborâse peste Kensington Gardens când Silas, şchiopătând, se retrase într-un desiş, la loc ferit. Îngenunchind pe iarba udă, îşi aminti de sângele cald ce se scurgea din rana lăsată de glonţ sub coastele lui. Liniştit, se mulţumi să privească drept înainte.
Ceaţa era deasă şi, datorită ei, grădina părea paradiziacă.
Ridicându-şi mâinile însângerate ca să se roage, privi cum picăturile de ploaie îi mângâiau palmele, readucându-le albul lor obişnuit. Simţind stropii care îi cădeau pe umeri şi pe spate, avea impresia ca trupul lui dispare treptat, bucată cu bucată, în pâcla din preajmă.
"Sunt o fantomă."
O pală de vânt trecu pe lângă el, aducând parfumul jilav al unei noi vieţi. Cu fiecare celulă din trupul său frânt, Silas se rugă. Pentru iertare. Pentru îndurare. Şi, mai presus de toate, pentru mentorul său... episcopul Aringarosa... ca Domnul să nu-l ia din această lume înainte de a i se fi împlinit, de a fi sunat ceasul. "Mai are atâtea de făcut!"
Ceaţa îl învăluia şi Silas se simţea atât de uşor, încât avea senzaţia ca fuioarele imateriale îl vor putea lua cu ele. Închizând ochii, îşi rosti ultima rugăciune.
De undeva, din pâcla aceea, vocea lui Manuel Aringarosa îi şoptea: "Domnul nostru e un Dumnezeu bun şi îndurător."
În sfârşit, durerea începea să se domolească şi Silas îşi dădu seama că episcopul avusese dreptate.

103

Era după-amiază târziu când, deasupra Londrei, soarele sparse plafonul de nori şi începu să strălucească. Bezu Fache era sfârşit după ce termină interogatoriul şi îşi chemă un taxi. Sir Leigh Teabing îşi proclamase nevinovăţia, dar din vorbăria lui incoerentă despre Sfântul Graal, documente secrete şi confrerii misterioase, Fache bănuia că istoricul pregătea, de fapt, cadrul pentru ca avocaţii săi să poată pleda susţinând că clientul lor e nebun.
"Sigur", îşi spuse căpitanul, "nebunie!" Teabing dăduse dovada de o ingeniozitate şi o precizie extreme în formularea unui plan menit să-i susţină la fiecare pas nevinovăţia. Exploatase cu aceeaşi aviditate şi Biserica Catolică, şi Ordinul Opus Dei, două organizaţii care se dovediseră a fi absolut inocente. Uneltele sale neştiutoare fuseseră un călugăr fanatic şi un episcop disperat. Şi, ca o culme a ingeniozităţii, Teabing îşi amplasase postul de ascultare electronică în unicul loc în care o victimă a poliomielitei nu putea ajunge. Supravegherea căzuse în sarcina servitorului său, Rémy ― singura persoană care cunoscuse adevărata identitate a britanicului şi care murise între timp, cât se poate de convenabil, în urma unei reacţii alergice.
"Greu de crezut că toate acestea au putut fi puse la cale de o persoană care nu e sănătoasă la cap," îşi spuse Fache.
Informaţiile transmise de Collet de la Château Villette sugerau că abilitatea de care dăduse dovada Teabing era atât de uimitoare, încât chiar el, Fache, ar fi avut de învăţat de la el. Pentru a ascunde microfoane într-unele dintre cele mai importante instituţii din Paris, istoricul apelase la vechii greci. "Calul Troian." Unele dintre ţintele vizate de Teabing primiseră cadou impresionante lucrări de artă, iar altele participaseră la licitaţii, achiziţionând fără să ştie obiectele oferite de britanic. Jacques Saunière, pe de altă parte, primise o invitaţie la Château Villette, pentru a discuta posibilitatea ca Teabing să finanţeze construirea unei noi aripi în Muzeul Luvru, care să fie dedicată lui da Vinci. La sfârşit, invitaţia menţiona în treacăt interesul deosebit al lui sir Leigh pentru macheta unui cavaler robotizat, construită chiar de custode. "Poate o veţi aduce cu dumneavoastră", îi sugerase el. Probabil că Saunière îi satisfăcuse dorinţa şi lăsase cavalerul nesupravegheat suficient timp pentru ca Rémy Legaludec să amplaseze un microfon aproape invizibil.
Acum, în timp ce stătea pe bancheta din spate a taxiului, Fache închise ochii. "Încă o problemă de rezolvat înainte de a mă întoarce la Paris."

Lumina soarelui pătrundea nestingherită în salonul de la Spitalul St. Mary.
― Ne-aţi impresionat pe toţi, spuse sora, zâmbindu-i cu blândeţe. Un adevărat miracol.
Episcopul Aringarosa îi surâse slab:
― Totdeauna am fost un om binecuvântat.
După ce termină de aranjat firele şi tuburile, sora ieşi şi îl lăsă singur. Razele calde ale soarelui îi dădeau o senzaţie plăcută. Noaptea trecută fusese cea mai neagră noapte din viaţa sa.
Abătut, îşi aminti de Silas, al cărui cadavru fusese găsit în parc.
"Iartă-mă, te rog, copilul meu!"
Îşi dorise mult ca Silas să ia parte la acest plan glorios. Noaptea trecută însă, Aringarosa primise un telefon de la Bezu Fache, care vorbea despre aparenta sa legătură cu o călugăriţă ucisă în biserica Saint-Sulpice. Episcopul înţelesese atunci că lucrurile luaseră o întorsătură cumplită. Vestea despre alte patru asasinate îi transformase oroarea în groază. "Silas, ce-ai făcut?!" Neputând să-l contacteze pe Învăţător, îşi dăduse seama că fusese abandonat. "Folosit." Singura modalitate de a opri cumplita desfăşurare a evenimentelor la a căror declanşare luase şi el parte fusese aceea de a-i mărturisi totul lui Fache. Din acel moment, cei doi, preot şi căpitan de poliţie, porniseră într-o cursă contra-cronometru pentru a-l prinde pe Silas înainte ca Învăţătorul să-l poată convinge să ucidă din nou.
Vlăguit, Aringarosa închise ochii şi ascultă reportajul TV despre arestarea unui influent cavaler britanic, sir Leigh Teabing. "Învăţătorul arestat în văzul lumii întregi." Teabing aflase despre planurile Vaticanului de a se disocia de Opus Dei; Aringarosa devenise pionul perfect pentru planul său. "La urma urmei, cine ar fi fost mai dispus să se arunce orbeşte în căutarea Graalului, decât un om ca mine, care era pe punctul de a pierde totul? Graalul ar fi conferit o putere enormă celui ce l-ar fi stăpânit."
Leigh Teabing îşi protejase cu abilitate identitatea ― folosind un accent francez şi o inimă pioasă şi cerând ca răsplată unicul lucru de care nu avea nevoie: bani. Iar el, Aringarosa, fusese prea nerăbdător ca să mai fie şi suspicios. Preţul de douăzeci de milioane de euro era o nimica toată în comparaţie cu obţinerea Graalului şi, ţinând seama de banii oferiţi de Vatican pentru separarea de Opus Dei, partea financiară se aranjase perfect. "Orbii văd doar ceea ce vor ei să vadă." Cea mai vicleană maşinaţiune a lui Teabing fusese, desigur, aceea de a cere plata în obligaţiuni emise de Vatican, astfel ca, dacă situaţia lua o întorsătură urâtă, ancheta să conducă inevitabil spre Roma.
― Mă bucur să văd că vă simţiţi bine, Excelenţă.
Aringarosa recunoscu vocea posacă din uşă, dar chipul îl surprinse ― trăsături aspre, clar conturate, părul pieptănat lins peste cap şi omoplaţi largi, ce întindeau stofa întunecată a costumului.
― Căpitane Fache?
Compasiunea şi îngrijorarea pe care poliţistul le arătase noaptea trecută pentru suferinţele episcopului îi sugeraseră o înfăţişare mai blândă.
Căpitanul se apropie de pat şi azvârli pe scaunul alăturat o familiară servietă neagră:
― Cred că asta vă aparţine.
Aringarosa privi servieta burduşită cu obligaţiuni şi imediat îşi feri privirea, ruşinat:
― Da... mulţumesc.
Stânjenit, pipăi aşternutul de pe pat şi, după o pauză, adăugă:
― Căpitane, m-am gândit mult la acest lucru şi aş dori să vă cer o favoare!
― Desigur.
― Familiile celor din Paris pe care Silas... se întrerupse, încercând să-şi stăpânească emoţia, apoi continuă: Îmi dau seama că nici o sumă, oricât de mare ar fi, nu ar putea repara răul făcut, dar, dacă aţi fi atât de bun încât să împărţiţi conţinutul servietei... pentru familiile celor ucişi...
Ochii întunecaţi ai lui Fache îl studiară un lung moment:
― Un gest lăudabil, Excelenţă. Voi avea grijă ca dorinţa să vă fie respectată.
O tăcere grea se aşternu între ei.
La televizor, un poliţist susţinea o conferinţă de presă în faţa unui conac elegant. Văzând cine e, Fache se întoarse şi ascultă atent:
― Locotenent Collet, spunea reportera BBC pe un ton acuzator, seara trecută, superiorul dumneavoastră a acuzat în mod public de crimă doi oameni nevinovaţi. Vor cere Sophie Neveu şi Robert Langdon daune din partea poliţiei? Îşi va pierde căpitanul Fache slujba din acest motiv?
Zâmbetul locotenentului era obosit, dar calm:
― Din experienţă, va pot spune că Bezu Fache greşeşte foarte rar. Încă nu am discutat cu domnia sa despre această problema, dar cunoscând modul în care operează, bănuiesc că "vânarea" publică a agentului Neveu şi a domnului Langdon a fost doar un truc menit să-l inducă în eroare pe adevăratul criminal.
Reporterii schimbară priviri surprinse.
Collet continua:
― Nu ştiu însă dacă domnul Langdon şi agentul Neveu au participat benevol la acest plan. Căpitanul Fache îşi dezvăluie rareori metodele de lucru mai... creative. Tot ceea ce pot confirma deocamdată este faptul că vinovatul a fost arestat, iar domnul Langdon şi agentul Neveu sunt acum în siguranţă şi în afara oricăror suspiciuni.
Pe buzele lui Fache se întinsese umbra vagă a unui zâmbet, când se întoarse din nou spre Aringarosa:
― Un individ isteţ, acest Collet.
Câteva clipe se scurseră în linişte. În cele din urmă, căpitanul îşi trecu palma peste frunte, netezindu-şi părul, şi privi către episcop.
― Excelenţă, aş vrea să mai discutăm o ultimă problemă înainte de a mă întoarce la Paris: zborul dumneavoastră neaşteptat la Londra. Aţi mituit pilotul ca să schimbe cursul avionului. Procedând astfel, aţi încălcat o serie de prevederi legale internaţionale.
― Eram disperat, replică Aringarosa încet.
― Da. Aşa cum era şi pilotul respectiv când l-au interogat oamenii mei.
Fache duse mâna la buzunar şi scoase un inel cu ametist.
Ochii episcopului se umplură de lacrimi în momentul când luă inelul, strecurându-l înapoi pe deget.
― Aţi fost atât de amabil! Vă mulţumesc, adăugă şi îi strânse mâna lui Fache în palma sa.
Căpitanul se scutură şi, apropiindu-se de fereastră, privi absent în zare. Când se întoarse, pe chipul lui se citea o oarecare nesiguranţă:
― Excelenţă, încotro vă veţi îndrepta de-acum?
Aringarosa fusese întrebat exact acelaşi lucru şi cu o seară în urmă, când părăsise Castelul Gandolfo.
― Bănuiesc că drumul meu este la fel de incert ca al dumneavoastră.
― Da, replică Fache. Cred că voi ieşi la pensie în curând.
Episcopul surâse obosit:
― Puţină credinţă poate face minuni, căpitane! Puţină credinţă!

104

Capela Rosslyn, numita adesea Catedrala Codicelor, se află la zece kilometri sud de Edinburgh, în Scoţia, pe locul unui vechi templu închinat zeului Mithra. Construită de Cavalerii Templieri în 1446, capela este gravată cu o tulburătoare diversitate de simboluri păgâne, iudaice, creştine, egiptene şi masonice.
Coordonatele sale geografice urmează perfect meridianul nord-sud care trece prin Glastonbury. Aceasta longitudinală Linie a Rozei constituie reperul tradiţional al legendarei Insule Avalon a regelui Arthur, fiind considerată pilonul central al spaţiului sacru britanic. De la această venerată Linie a Rozei derivă numele Capelei Rosslyn, iniţial scris Roslin.
Turnurile ei dantelate aruncau umbre lungi în lumina amurgului, când maşina închiriată de Langdon şi Sophie Neveu opri în parcarea din faţa falezei pe care se înălţa capela. Zborul scurt de la Londra la Edinburgh fusese odihnitor, deşi nici unul dintre ei nu izbutise să doarmă, cuprinşi de nerăbdare. Privind masiva construcţie ce se profila pe cerul acoperit de nori, Langdon se simţea aşa cum bănuia că trebuie să se fi simţit Alice în momentul în care căzuse în gaura de iepure. "Probabil că visez!" Şi totuşi, ştia că ultimul mesaj al lui Saunière era cât se poate de explicit:

The Holy Graal 'neath ancient Roslin waits.

"Graalul Sfânt sub vechiul Roslin zăboveşte."

El îşi închipuise la un moment dat că "harta Graalului" trebuia să fie o diagramă ― un desen cu un X mare marcând locul exact ―, însă ultimul secret al Stăreţiei le fusese revelat în acelaşi mod în care Saunière li se adresase de la bun început. "Un simplu poem." Patru versuri clare, care îi îndrumau, fără dubiu, spre acest loc. Pe lângă faptul că se referea explicit la Rosslyn, poemul amintea şi de câteva trăsături arhitecturale bine cunoscute ale capelei.
În ciuda clarităţii indiciilor, Langdon avea mai degrabă o senzaţie de insecuritate şi dezechilibru. Capela Rosslyn i se părea un lăcaş mult prea evident. Timp de secole, această construcţie dăduse naştere la şoapte ce aminteau despre Graal. În ultimele decenii, şoaptele se transformaseră în strigăte în gura mare, când dispozitivele radar dezvăluiseră existenţa unei uimitoare structuri sub capelă ― o vastă încăpere subterană. Pe lângă faptul că era mult mai mare decât capela însăşi, încăperea nu părea a avea nici o intrare sau ieşire. Arheologii au solicitat începerea unor excavaţii, pentru a putea ajunge la camera misterioasă, dar Trustul Rosslyn interzisese cu desăvârşire orice săpături în perimetrul acestui loc sacru. Desigur, acest refuz nu făcuse decât să alimenteze speculaţiile. Ce anume încerca Trustul Rosslyn să ascundă?
Capela devenise între timp loc de pelerinaj pentru căutătorii de mistere. Unii pretindeau că sunt atraşi aici de un puternic câmp magnetic prezent în mod inexplicabil în zonă, alţii susţineau că doresc să cerceteze împrejurimile pentru a găsi o intrare secretă în camera subterană, dar cei mai mulţi recunoşteau că vin pur şi simplu pentru a cutreiera zona şi a inspira parfumul Graalului.
Deşi Langdon nu mai fusese aici până acum, totdeauna se amuzase când auzea spunându-se că aici s-ar afla ascuns Sfântul Graal. Da, poate că odată, cu mult timp în urmă, Graalul se aflase la Rosslyn, dar acum, în nici un caz nu se mai afla acolo. Prea multă atenţie fusese acordată capelei în ultima vreme şi, mai curând sau mai târziu, cineva tot avea să pătrundă în încăperea subterană.
Specialiştii considerau că Rosslyn era doar o momeală ― unul dintre "drumurile înfundate" pe care Stăreţia se pricepuse atât de bine să le pună la punct. În seara aceasta însă, după ce citise poemul ce menţiona atât de clar acest loc, Langdon nu mai avea deloc chef să se amuze. O întrebare îl frământase toată ziua:
"De ce ar fi depus Saunière atâta efort, pentru a ne îndruma, în cele din urmă, spre o locaţie evidentă?"
Nu putea găsi însă nici un răspuns logic.
"Trebuie să fie ceva în legătură cu Rosslyn, ceva ce încă nu am înţeles."
― Robert! strigă Sophie de lângă portieră, privindu-l. Vii?
Ţinea în mână caseta din lemn de trandafir pe care Bezu Fache le-o înapoiase. Înăuntru, ambele criptex-uri fuseseră reasamblate şi aşezate exact aşa cum le găsiseră. Papirusul cu poemul era închis în interior ― de această dată fără fiola cu oţet.
Străbătând aleea cu pietriş ce ducea spre capelă, trecură pe lângă celebrul zid vestic al construcţiei. Turiştii presupuneau că acest perete ieşit straniu în afară era, de fapt, o parte neterminată a capelei. Adevărul, îşi aminti Langdon, era mult mai interesant.
"Zidul de vest al Templului lui Solomon!"
Cavalerii templieri proiectaseră Capela Rosslyn ca o reproducere fidelă a anticului templu din Ierusalim ― inclusiv zidul vestic, un îngust sanctuar dreptunghiular şi o încăpere subterană asemănătoare Sfintei Sfintelor, în care primii nouă templieri descoperiseră nepreţuita lor comoară, într-adevăr, Langdon se văzu nevoit să recunoască, exista o logică tulburătoare în ideea că templierii construiseră pentru a adăposti Graalul un "cămin" similar cu locul iniţial de odihnă a sacrelor relicve.
Intrarea în capelă era mult mai modestă decât se aşteptase el. Uşa micuţă din lemn avea două balamale metalice şi un însemn simplu:

"ROSLIN"

Modul vechi de ortografiere a cuvântului, îi explică profesorul lui Sophie, derivase de la Meridianul Rozei, pe care fusese amplasată capela; sau, aşa cum preferau specialiştii să creadă, de la "Linia Rozei" ― viţa străveche a Mariei Magdalena.
Capela avea să se închidă curând şi, când Langdon deschise uşa, un val de aer cald îi întâmpină, de parcă bătrânul edificiu ar fi oftat ostenit, la capătul unei zile lungi. Pe arcada de la intrare erau gravate numeroase cinquefoils ― ornamente arhitecturale cu cinci petale.
"Roze. Pântecele zeiţei."
Intrând în urma lui Sophie, îşi lăsă privirea să se desfete cu întregul sanctuar. Deşi citise despre complexitatea arhitecturală a interiorului, faptul că acum o vedea cu propriii ochi era copleşitor.
"Un paradis al simbolisticii", îl numise odată unul dintre colegii săi.
Întreaga suprafaţă a capelei era gravată cu cele mai diverse simboluri ― crucifixuri creştine, stele iudaice, crucile specifice templierilor, cornuri ale abundenţei, piramide, semne astrologice, plante, legume, pentagrame şi trandafiri. Templierii fuseseră desăvârşiţi lucrători în piatră, construind biserici pe întregul teritoriu al Europei, dar Rosslyn era considerată capodopera lor, simbolul sublim al dragostei şi al veneraţiei. Meşterii masoni nu lăsaseră nici o piatră nesculptată. Capela Rosslyn era un altar închinat tuturor credinţelor... tuturor tradiţiilor şi, mai presus de orice, naturii şi sacrului feminin.
Înăuntru se aflau doar câţiva turişti care ascultau explicaţiile ghidului. Tânărul îi conducea în şir indian pe un traseu bine stabilit, ce lega şase obiective arhitecturale importante ale capelei. Generaţii de vizitatori străbătuseră acelaşi drum, aceleaşi linii drepte, iar paşii lor gravaseră în decursul timpului un simbol uriaş pe pardoseala de piatră:

"Steaua lui David", îşi spuse Langdon. Câtuşi de puţin o coincidenţă. Cunoscută şi sub numele de "Pecetea lui Solomon", hexagrama fusese, odinioară, simbolul secret al preoţilor astronomi, fiind mai apoi adoptată de regii israeliţi ― David şi Solomon.
Ghidul îi văzu când intrară şi, cu toate că era aproape de ora închiderii, le zâmbi şi le făcu semn să înainteze.
Langdon mulţumi cu un gest şi porni spre mijlocul capelei.
Sophie rămase însă în prag, privind în jur nedumerită:
― Ce s-a întâmplat? întrebă el.
― Cred... cred că am mai fost aici.
Profesorul îşi ridică o sprânceană:
― Dar ai spus că nici n-ai auzit de Rosslyn!
― N-am auzit, replică ea, continuând să cerceteze capela cu aceeaşi privire confuză. Probabil că bunicul m-a adus aici când eram foarte mică. Nu ştiu... Îmi pare destul de cunoscută.
Apoi, pe măsură ce ochii ei se plimbau de colo, colo, începu să clatine din cap, din ce în ce mai sigură:
― Da! arătă ea spre partea din faţă a capelei. Coloanele acelea două... le-am mai văzut.
Langdon privi cei doi pilaştri sculptaţi. Dantelăria cioplită în piatră părea să emane o aură ruginie, învăluită în ultimele raze de soare filtrate prin ferestrele vestice. Coloanele, amplasate acolo unde în mod normal ar fi trebuit să se afle altarul, formau o pereche stranie. Cea din stânga era decorată cu linii simple, verticale, iar cealaltă părea străbătută de o delicată spirală florală.
Sophie pornise deja spre ele. Profesorul o urmă cu paşi repezi şi, când ajunseră lângă coloane, o auzi exclamând:
― Da, sunt sigură că le-am mai văzut!
― Nici nu mă îndoiesc, replică el, dar e posibil să le fi văzut în altă parte.
― Cum adică?
― Aceste două coloane constituie cea mai "copiată" structură arhitectonică la nivel mondial. Există replici ale lor în lumea întreagă.
― Replici ale Capelei Rosslyn? întrebă ea cu un aer sceptic.
― Nu. Ale coloanelor. Îţi aminteşti ce ţi-am spus mai devreme, că însăşi capela este o copie a Templului lui Solomon? Aceşti pilaştri sunt replici fidele ale celor care se aflau odinioară acolo. Acesta ― arătă el spre coloana din stânga ― se numeşte Boaz, sau "Coloana Arhitectului". Celălalt este numit Jachin sau "Coloana Ucenicului". De fapt, absolut toate templele masonice din lume au doi pilaştri ca aceştia.
Langdon îi explicase deja despre strânsele relaţii istorice dintre templieri şi societăţile secrete masonice din ziua de azi, ale căror grade inferioare ― Ucenic, Calfă şi Maestru ― datează de pe vremea primilor templieri. Ultimul poem al lui Jacques Saunière se referea clar la Maeştrii Masoni care decoraseră Capela Rosslyn. De asemenea, amintea de cupola centrală a capelei, pe care erau sculptate forme ce reprezentau stele şi planete.
― Nu am fost niciodată într-un templu masonic, spuse Sophie fără a-şi lua ochii de la cei doi pilaştri. Sunt sigură că am văzut coloanele acestea aici.
Se întoarse apoi spre vasta întindere a capelei, căutând parcă un element care să declanşeze altă amintire.
Ceilalţi turişti se pregăteau să părăsească locaşul şi ghidul se apropie de ei, cu acelaşi surâs plăcut întipărit pe chip. Era un tânăr drăguţ, de aproape treizeci de ani, cu accent scoţian şi păr blond-roşcat.
― Mă pregătesc să închid pe ziua de azi. Vă pot ajuta să găsiţi ceva?
"Ce-ai zice de Sfântul Graal?" îşi spuse profesorul.
― Codul! izbucni Sophie pe neaşteptate. E un cod aici!
Ghidul părea încântat de entuziasmul ei:
― Într-adevăr, doamnă!
― Este pe plafon, adăugă ea, întorcându-se spre zidul din partea dreaptă. Undeva... acolo!
Zâmbetul de pe buzele ghidului se lăţi:
― Să înţeleg că aţi mai fost la Rosslyn?
"Codul", îşi spuse Langdon. Uitase de el. Unul dintre numeroasele mistere ale capelei era întruchipat de o arcadă din care ieşeau în relief sute de blocuri de piatră, formând o bizară suprafaţă cu multe faţete. Pe fiecare bloc de piatră era gravat un simbol, aparent la întâmplare, care crea un cifru de proporţii uriaşe. Unele opinii susţineau că acest cod revela intrarea în camera secretă de sub capelă. Altele considerau că dezvăluie adevărata legendă a Graalului. Oricum, nu mai conta; criptografii se străduiseră vreme de secole întregi să-l descifreze, dar nu izbutiseră. Trustul Rosslyn oferea şi astăzi o generoasă recompensă celui care ar fi reuşit să-i perceapă semnificaţia secretă, însă codul rămânea în continuare un mister.
― Voi fi fericit să vă arăt...

Sophie nu mai auzi restul cuvintelor.
"Primul meu cod", îşi spuse pornind singură, ca în transă, spre arcadă. Îi dăduse caseta lui Langdon, aşa că, pentru moment, izbuti să uite de Sfântul Graal, de Le Prieuré de Sion şi de toate necunoscutele zilei de ieri. Când ajunse sub arcada boltită şi văzu simbolurile gravate, amintirile îi reveniră în valuri. În mod ciudat, rememorarea primei sale vizite aici aduse cu ea şi o neaşteptată tristeţe.
Era doar o copilă pe atunci... la vreun un an după moartea celor dragi. Bunicul o adusese în Scoţia pentru o scurtă vacanţă şi, înainte de a se întoarce la Paris, veniseră să vadă Capela Rosslyn. Era seara, târziu, şi capela fusese închisă. Dar ei mai rămăseseră înăuntru.
― Acum putem merge acasă, grand-père? îl rugase ea, obosită.
― Imediat, draga mea, imediat, îi răspunse bunicul pe un ton melancolic. Mai am doar un singur lucru de făcut aici. Ce-ai zice dacă m-ai aştepta în maşină?
― Eşti ocupat iar cu lucruri de-ale oamenilor mari?
El încuviinţase:
― Voi termina repede. Promit!
― Pot să rezolv din nou codul de pe arcadă? A fost distractiv.
― Nu ştiu. Eu trebuie să ies puţin. N-o să-ţi fie frică aici înăuntru, singură?
― Sigur că nu! spuse ea, jignită. Nici măcar nu s-a întunecat!
― Foarte bine, atunci, zâmbise bunicul şi o condusese spre arcada pe care i-o arătase puţin mai devreme.
Sophie se aşezase imediat pe pardoseală, întinzându-se cu faţa în sus şi lăsându-şi privirile să rătăcească peste mozaicul de piatră.
― Am să dezleg codul înainte de a te întoarce tu!
― Atunci, hai să ne luăm la întrecere, îi răspunse el, după care se aplecase, o sărutase pe frunte şi pornise spre una dintre uşile laterale. Voi fi chiar aici, afară. Las uşa deschisă! Dacă ai nevoie de mine, strigă-mă!
Sophie rămăsese întinsă pe podea, privind în sus, spre arcadă. Îşi simţea pleoapele grele şi, după câteva minute, simbolurile de deasupra începuseră să se înceţoşeze. Apoi dispăruseră complet.
Când se trezise, pardoseala de piatră era rece sub ea.
― Grand-père!
Nu-i răspunsese nimeni. Se ridicase şi îşi scuturase praful de pe haine. Uşa laterală era încă deschisă şi prin ea zărise cerul aproape întunecat. Ieşind, îl văzuse pe bunicul ei stând pe veranda unei case de piatră, chiar în spatele bisericii. Vorbea încet cu o persoană ce se întrezărea vag prin uşa cu plasă.
― Grand-père! strigase din nou.
El se întorsese şi-i făcuse un semn cu mâna, să-l mai aştepte încă puţin. Apoi îi mai spusese câteva cuvinte persoanei dinăuntru, îi aruncase o sărutare din vârful degetelor şi venise spre Sophie, eu ochii înlăcrimaţi.
― De ce plângi, grand-père?
O luase în braţe şi o strânsese la pieptul lui:
― Oh, Sophie, noi doi ne-am luat adio de la multă lume anul acesta. E greu.
Fetiţa se gândise la accident, la mama şi la tatăl ei, la bunica şi la frăţiorul cel mic.
― Şi acum ai spus adio unei alte persoane?
― Unei dragi prietene pe care o iubesc foarte mult, îi zise el cu emoţie în glas. Şi mi-e teamă că n-am s-o mai văd multă vreme de acum înainte.

Alături de ghid, Langdon cercetă din priviri zidurile capelei, temându-se că ajunseseră într-un punct mort. Sophie se îndepărtase pentru a studia codul acela din piatră şi-i lăsase lui caseta din lemn de trandafir, a cărei hartă către Graal părea să nu le fie însă de nici un ajutor. Deşi poemul lui Saunière indica limpede Capela Rosslyn, el, unul, nu ştia ce anume ar trebui să facă acum. Poemul amintea de "paloş şi potir", însă în jur nu se zărea nimic asemănător.

"Graalul Sfânt sub vechiul Roslin zăboveşte.
Cu paloşul şi potirul veghind ale ei porţi."

În mod cert, un alt aspect al acestui mister rămăsese neelucidat.
― N-aş vrea să fiu indiscret, spuse ghidul în timp ce privea caseta din mâna lui Langdon. Dar... pot să vă întreb de unde aveţi cutia aceasta?
Profesorul râse cu jumătate de gură:
― E o poveste extrem de lungă.
Tânărul ezită, fără a-şi lua ochii de la casetă:
― Mi se pare foarte ciudat, reluă el, dar bunica mea are o cutie exact ca aceasta ― o casetă de bijuterii. Lemn de trandafir identic lustruit, aceeaşi roză incrustată... chiar şi balamalele par la fel.
Profesorul era sigur că ghidul se înşeală. Dacă exista o casetă unică în lume, aceasta de aici trebuia să fie ― confecţionată special pentru cheia de boltă a Stăreţiei.
― Cutiile pot părea similare, dar...
Uşa laterală se închise cu un bufnet sonor. Sophie ieşise fără un cuvânt şi, cu paşi uşori, se apropia de o casă alăturată. Langdon privi în urma ei. "Unde se duce?" De când ajunseseră aici, se purta cam ciudat.
― Ştiţi a cui este casa aceea? îl întrebă el pe ghid.
Tânărul încuviinţă, părând la fel de mirat de comportamentul lui Sophie:
― Este rectoratul capelei. Acolo locuieşte custodele, care este totodată, preşedintele Trustului Rosslyn şi, aş putea adăuga, bunica mea.
― Bunica dumneavoastră este preşedinta Trustului Rosslyn?
Ghidul înclină din cap afirmativ:
― Eu locuiesc împreună cu ea la rectorat, o ajut la întreţinerea capelei şi ofer explicaţii vizitatorilor. Am locuit aici de când mă ştiu. Bunica practic m-a crescut acolo.
Îngrijorat pentru Sophie, Langdon porni spre uşă, ca s-o strige. Dar după numai câţiva paşi se opri brusc. Cuvintele tânărului îi răsunau straniu în minte.
"Bunica m-a crescut."
Privi spre Sophie, afară, şi apoi îşi întoarse ochii spre caseta pe care o ţinea în mână. "Imposibil!" încet, cu mişcări lente, se întoarse spre tânărul ghid:
― Spuneaţi că bunica dumneavoastră are o casetă exact ca aceasta?
― Aproape identică.
― Ştiţi cumva de unde o are?
― Bunicul a confecţionat-o. El a murit când eu eram foarte mic, dar bunica încă mai vorbeşte şi astăzi despre el. Spune că avea o îndemânare fantastică şi că îi plăcea să construiască tot felul de lucruri.
Uluit, Langdon încercă să cuprindă cu mintea inimaginabila reţea de conexiuni care începea să se lege.
― Spuneaţi că aţi fost crescut de bunica dumneavoastră. Vă pot întreba ce anume s-a întâmplat cu părinţii dumneavoastră?
Ghidul îi aruncă o privire surprinsă:
― Au murit când eu eram mic. În aceeaşi zi cu bunicul meu, adaugă el după o scurtă pauză.
Profesorul îşi simţi inima bătând frenetic.
― Într-un accident de maşină?
Uimirea din ochii măslinii ai tânărului ajunse la cote maxime:
― Da, într-un accident de maşină. Aproape întreaga mea familie a murit în ziua aceea. Mi-am pierdut bunicul, părinţii şi...
Ghidul ezită o clipă, plecându-şi ochii în podea:
― Şi sora, sfârşi Langdon în locul lui.

Pe faleză, casa de piatră era exact aşa cum şi-o amintea ea. Începuse să se însereze şi clădirea părea că emană o aură caldă, ademenitoare. Mirosul de pâine proaspăt coaptă răzbătea prin uşa deschisă, iar în ferestre strălucea o lumină aurie. Când se apropie, Sophie auzi dinăuntru un hohot înfundat.
Prin uşa de plasă, zări o femeie în vârstă. Stătea cu spatele spre ea, dar se vedea că plânge. Bătrâna avea un păr bogat, argintiu, care-i stârni lui Sophie amintiri ciudate. Urcă încet treptele verandei. Femeia strângea în mâini fotografia unui bărbat, iar degetele ei îi atingeau faţa cu o duioasă tristeţe.
Era un chip pe care Sophie îl cunoştea bine.
"Grand-père!"
Era evident că vestea morţii lui, cu o seară în urmă, ajunsese până la ea.
O scândură scârţâi sub picioarele ei şi femeia se întoarse încet, iar ochii ei trişti o zăriră. Sophie dădu să fugă, dar ceva o ţintui locului. Bătrâna aşeză uşor fotografia pe masă şi, fără a-şi lua privirea de la ea, se apropie de uşa cu plasă. O veşnicie păru că se scurge în vreme ce ele rămaseră nemişcate, privindu-se în ochi, despărţite doar de plasa subţire. Apoi, aidoma unui val de mare ce-şi strânge încet forţele, expresia femeii se transformă, trecând de la incertitudine la uluire... la speranţă... şi, în cele din urmă, la o imensă bucurie.
Dând uşa de perete, ieşi în prag, întinse braţele şi cuprinse între palmele moi obrajii încremeniţi ai lui Sophie:
― Oh, copilul meu drag... uită-te la tine!
Deşi n-o recunoscuse, Sophie ştia cine e femeia. Încercă să spună ceva, dar abia mai reuşea să respire.
― Sophie... hohoti bătrâna, sărutându-i fruntea.
― Dar..., bâigui ea cu vocea sugrumată, grand-père mi-a spus că aţi...
― Ştiu. Femeia îi cuprinse umerii cu palmele ei calde şi o învălui cu o privire familiară: Bunicul tău şi cu mine am fost obligaţi să spunem multe minciuni. Am procedat aşa cum am considerat că e bine. Îmi pare rău. A fost pentru siguranţa ta, prinţesă.
Ultimul cuvânt îi aminti imediat de bunicul ei, care îi spusese astfel vreme de mulţi ani. Sunetul vocii lui părea să răsune acum prin vechile ziduri de la Rosslyn, prin pământ, până în străfundurile necunoscute, de sub biserică.
Femeia îşi aruncă braţele în jurul ei, cu lacrimile care-i curgeau şiroaie pe obraji.
― Bunicul tău şi cu mine am vrut atât de mult să-ţi spunem adevărul! Dar între voi doi situaţia era dificilă. El s-a străduit. Sunt atât de multe de explicat! Atât de multe!
O sărută pe frunte încă o dată şi îi şopti la ureche:
― Gata cu secretele, prinţesă! A venit vremea să afli adevărul despre familia noastră.

Sophie şi bunica ei stăteau îmbrăţişate pe treptele verandei, când tânărul ghid se apropie în fugă, cu privirea pline de speranţă şi de neîncredere:
― Sophie?
Printre lacrimi, ea înclină din cap şi se ridică. Nu-i recunoştea chipul, dar în clipa în care se strânseră unul la pieptul celuilalt, simţi puterea sângelui care-i curgea prin vene... acelaşi sânge în trupul amândurora.
Când Langdon traversă peluza pentru a li se alătura, Sophie nici nu-şi mai putea imagina cum, cu numai o zi în urmă, se simţise atât de singură pe lume. Iar acum, în acest loc străin, alături de trei oameni pe care abia dacă-i cunoştea, era, în sfârşit, acasă.

105

Noaptea se aşternuse peste Rosslyn.
Robert Langdon stătea singur pe veranda casei de piatră, ascultând cu plăcere vocile vesele ce răzbăteau din spatele uşii de plasă. Ceaşca de cafea tare, braziliană, din care sorbea încet izbutise să-l învioreze, dar ştia că efectul e doar temporar; oboseala pe care o resimţea era mult prea puternică, pătrunzându-i până în suflet.
― Ai ieşit fără să te aud, şopti o voce în spatele lui.
Se întoarse. Bunica lui Sophie apăruse în prag, iar părul ei argintiu scânteia în lumina lunii. Numele ei ― cel puţin de douăzeci şi opt de ani încoace ― era Marie Chauvel.
Langdon îi surâse:
― M-am gândit că familia dumneavoastră are nevoie de puţină intimitate.
Prin fereastră o zări pe Sophie care stătea de vorbă cu fratele ei. Marie se aşeză lângă el.
― Domnule Langdon, când am aflat că Jacques a fost ucis, mi-a fost o teamă cumplită pentru Sophie. În seara asta, văzând-o în pragul casei mele, mi s-a luat de pe inimă o piatră uriaşă. Nici nu ştiu cum v-aş putea mulţumi îndeajuns.
Profesorul nu avea idee ce ar putea să îi răspundă. Deşi încercase să se retragă, pentru a le oferi răgazul de a vorbi singure, Marie îl rugase să rămână şi să asculte. "Soţul meu a avut încredere în dumneata, domnule Langdon; de aceea, am şi eu."
Iar el rămăsese, aşezat alături de Sophie, şi ascultase mut de uimire în vreme ce Marie le povestea. Aproape incredibil, părinţii lui Sophie erau descendenţi ai Merovingienilor ― urmaşi direcţi ai lui Iisus Hristos şi ai Mariei Magdalena. Pentru a nu risca în zadar, strămoşii lor îşi schimbaseră numele de familie, renunţând la Plantard şi Saint-Clair. Copiii lor întruchipau însăşi viţa regală şi de aceea erau îndeaproape vegheaţi de Stăreţie. Când părinţii lui Sophie muriseră într-un accident de maşină ale cărui cauze rămăseseră încă neelucidate, Stăreţia se temuse ca identitatea lor fusese descoperită.
― Bunicul tău şi cu mine, explică Marie eu vocea sugrumată de durere, am fost puşi în situaţia de a lua o hotărâre chiar în clipa în care am fost anunţaţi. Maşina părinţilor tăi tocmai fusese găsită în râu. Întreaga noastră familie ― inclusiv voi, cei doi nepoţi ― ar fi trebuit să se afle în seara aceea în maşină. Din fericire, ne-am răzgândit în ultimul moment şi aşa se face că părinţii tăi au plecat singuri. Când am aflat vestea accidentului, n-am ştiut ce să credem... dacă a fost, cu adevărat, un accident. Ştiam însă că trebuie să ne protejăm nepoţii şi am procedat aşa cum am crezut noi că e bine. Jacques a declarat la poliţie că în maşină ne aflam deopotrivă eu şi fratele tău, dar că trupurile noastre au fost, probabil, duse de curent. Apoi, cu ajutorul Stăreţiei, am intrat într-un con de umbră. Fiind o personalitate cunoscută, Jacques nu şi-a permis luxul de a dispărea şi el. Ni s-a părut firesc ca tu, Sophie, fiind cea mai mare, să rămâi alături de el, în Paris, aproape de Stăreţie şi de protecţia pe care ea ţi-o putea asigura.
Brusc, vocea i se frânse, transformându-i-se într-o şoaptă abia auzită:
― Despărţirea familiei a fost cel mai greu lucru pe care l-am făcut vreodată. Eu şi Jacques ne vedeam foarte rar, şi totdeauna în cea mai mare taină... sub protecţia Stăreţiei. Există unele ceremonii pe care confreria ţine încă să le îndeplinească fără greş.
Langdon ştia că povestea nu se încheia aici, dar era totodată conştient de faptul că ar fi fost o indiscreţie din partea lui să mai asculte, aşa că ieşise din încăpere.
Acum, privind turlele capelei, simţea încă frustrarea misterului ei nerezolvat. "Se află oare Graalul aici, la Rosslyn? Şi dacă da, unde sunt paloşul şi potirul menţionate de Sauniere în poemul său?"
― Iau eu asta, spuse Marie, întinzând mâna spre el.
― Oh, mulţumesc, spuse el, înmânându-i ceaşca.
― Mă refeream la obiectul din cealaltă mână, domnule Langdon.
Coborându-şi privirea, profesorul îşi dădu seama că avea încă la el papirusul lui Sauniere. Îl scosese din criptex încă o dată, sperând că poate de data aceasta va observa ceva ce îi scăpase înainte.
― Desigur, vă rog să mă scuzaţi.
Marie îl privi uşor amuzată şi luă hârtia:
― Cunosc un bancher din Paris care aşteaptă probabil cu nerăbdare să recupereze caseta aceea din lemn de trandafir. Andre Vernet a fost un foarte bun prieten de-al lui Jacques, în care soţul meu avea încredere deplină. Andre ar fi fost dispus să facă orice pentru a respecta dorinţa lui Jacques de a proteja această casetă.
"Inclusiv să mă împuşte pe mine", îşi spuse Langdon în sinea lui, hotărât să nu mai amintească faptul că îi spărsese bietului om nasul. Gândul la Paris îi readuse în memorie pe cei trei seneşali ucişi cu o seară în urmă.
― Şi Le Prieuré? Ce se va întâmpla cu ea acum?
― Rotiţele s-au pus deja în mişcare, domnule Langdon. Confreria a rezistat secole de-a rândul, aşa că va trece şi peste acest impas. Totdeauna există oameni gata să preia frâiele şi să reclădească totul.
Profesorul bănuia însă că bunica lui Sophie era profund implicată în operaţiunile Stăreţiei. La urma urmei, femeile făcuseră totdeauna parte din confrerie; patru Mari Maeştri fuseseră femei. Seneşalii erau, de obicei, aleşi din rândurile bărbaţilor, dar femeile deţineau un rol mult mai important şi puteau accede la cea mai înaltă funcţie, de pe orice treaptă ierarhică practic.
Gândul îi zbură la Leigh Teabing şi la discuţia din Westminster Abbey. Totul părea acum pierdut undeva, în trecut, cu mulţi ani în urmă.
― Biserica a exercitat presiuni asupra lui Jacques Sauniere pentru a nu dezvălui documentele Sangreal în Ziua de Apoi?
― Doamne, nu! Ziua de Apoi nu-i decât o scorneală a unor minţi bolnave. Nu există nimic în doctrina confreriei care să identifice o dată anume pentru revelarea Graalului. De fapt, confreria a susţinut totdeauna că adevărul despre Graal nu ar trebui niciodată dezvăluit.
― Niciodată?
Langdon era înmărmurit.
― Misterul şi miraculosul ne hrănesc sufletul, domnule Langdon, nu Graalul în sine. Frumuseţea Graalului rezidă în spiritul său eteric. Pentru unii, continuă Marie Chauvel ridicându-şi privirea spre turlele Capelei Rosslyn, Graalul e o cupă care le-ar putea oferi viaţa fără de sfârşit. Pentru alţii, e doar căutarea unor documente pierdute şi a unui vechi mister. Iar pentru majoritatea, bănuiesc că Graalul este, pur şi simplu, o idee luminoasă... o comoară mirifică, de neatins, care ― chiar şi în lumea nebună de azi ― ne inspiră şi ne îmboldeşte.
― Dar dacă documentele Sangreal rămân ascunse, adevărul despre Maria Magdalena va pieri pentru totdeauna.
― Oare? Priveşte în jurul dumitale! Povestea ei e spusă în artă, în muzică, în zeci de cărţi. În fiecare zi, tot mai des. Roata se învârteşte, începem să sesizam pericolele istoriei noastre... şi ale drumului autodistructiv pe care am pornit. Începem să ne recunoaştem nevoia de a readuce la viaţă sacrul feminin. Aminteai la un moment dat, adăugă ea după o pauză, că scrii o carte despre simbolistica sacrului feminin, nu-i aşa?
― Într-adevăr.
― Sfârşeşte acea carte, domnule Langdon. Îngână-i melodia. Lumea are nevoie de trubaduri moderni.
Profesorul rămase tăcut, împovărat de greutatea cuvintelor ei. Undeva, în noapte, luna plină răsărea deasupra copacilor. Întorcându-se spre Rosslyn, Langdon resimţi o dorinţă copilărească de a-i pătrunde secretele. "Nu întreba", îşi spuse. "Nu e momentul acum." Privi papirusul din mâna Mariei şi apoi îşi îndreptă din nou ochii spre capelă.
― Întreabă-mă, domnule Langdon, surâse ea. Ţi-ai câştigat acest drept.
El simţi cum obrajii îi iau foc.
― Ai vrea să afli dacă Graalul e ascuns aici, la Rosslyn.
― Îmi poţi spune?
Marie ofta, mimând exasperarea.
― De ce oare bărbaţii nu pot lăsa, pur şi simplu, Graalul să odihnească în pace?
Apoi izbucni în râs, evident amuzată:
― De ce crezi că s-ar afla aici?
Langdon arătă spre hârtia din mâna ei.
― Poemul se referă explicit la Rosslyn, dar menţionează ceva despre un paloş şi un potir veghind asupra Graalului. Eu n-am văzut aici nici un simbol care să amintească de ele.
― Paloşul şi potirul... Dar cum arată ele, de fapt?
Profesorul îşi dădu seama că Marie îl tachinează, dar intră în joc, descriindu-i pe scurt cele două simboluri.
O expresie vagă de recunoaştere pâlpâi în ochii ei:
― Ah, da, fireşte. Paloşul simbolizează elementul masculin. Cred că este reprezentat aşa, am dreptate?
Şi, cu arătătorul de la mâna dreaptă, schiţă un triunghi în palma stângă:

― Da, îi confirma profesorul.
Marie desenase forma "închisă", mai rar folosită, a lamei, dar el văzuse simbolul reprezentat în ambele feluri.
― Iar triunghiul inversat, continua ea, desemnează potirul, adică tot ceea ce este feminin.

― Exact!
― Şi dumneata susţii că, printre sutele de simboluri existente aici, la Rosslyn, aceste două forme nu apar nicăieri?
― Eu nu le-am văzut.
― Dar dacă ţi le voi arata, eşti de acord să mergi pe urmă sa te odihneşti?
Înainte ca el să apuce să îi răspundă, Marie Chauvel coborâse treptele verandei şi se îndreptă spre capelă. Langdon o urmă cu paşi repezi.
Intrând în clădire, bătrâna aprinse luminile şi făcu semn spre pardoseală.
― Iată, domnule Langdon. Paloşul şi potirul.
Profesorul privi cu atenţie piatra tocită a podelei. Era goală.
― Dar nu e nimic aici...
Marie oftă şi începu să parcurgă cunoscutul traseu săpat în pardoseală de paşii miilor de turişti, acelaşi pe care îl văzuse el străbătut de grupul de vizitatori de mai devreme. Treptat, privirea i se focaliză şi, în cele din urmă, distinse uriaşul simbol gravat în piatră, însă nu părea deloc mai lămurit.
― Păi, asta este steaua lui Da...
Dar se întrerupse brusc, mut de uimire:

"Paloşul şi potirul.
Îmbinate într-un simbol unic.
Steaua lui David... uniunea perfectă a femininului cu masculinul... Pecetea lui Solomon... ce desemna locul Sfintei Sfintelor, locul în care se credea că sălăşluiesc divinitatea masculină şi cea feminină ― Yahve şi Shekina."
Abia după un minut izbuti să-şi găsească cuvintele:
― Aşadar, poemul chiar se referă la Rosslyn. Explicit. Fără dubii.
― Aşa se pare, surâse ea.
Langdon simţi un fior de gheaţă pe şira spinării:
― Aşadar Sfântul Graal se află în încăperea secretă de sub noi?
Marie izbucni în râs.
― Doar spiritul său. Una dintre cele mai vechi misiuni ale confreriei a fost aceea de a readuce într-o zi Graalul pe pământul natal al Franţei, unde să poată odihni în pace, pentru totdeauna. Vreme de secole, relicva a fost mutată de colo-colo, din motive de securitate. Când a devenit Mare Maestru, Jacques şi-a făgăduit să-i redea demnitatea pierdută, readucând-o în Franţa şi construindu-i un loc de veci potrivit pentru o regină.
― Şi a reuşit?
Expresia de pe chipul ei deveni bruscând serioasă.
― Domnule Langdon, ţinând seama de ajutorul dat familiei mele în seara asta şi în calitatea mea de custode al Trustului Rosslyn, îţi pot spune cu certitudine că Graalul nu se mai află aici.
Profesorul simţi că e momentul să insiste:
― Dar cheia de boltă ar trebui să indice locul în care Sfântul Graal este ascuns acum! De ce sugerează Rosslyn?
― Poate că nu i-ai înţeles dumneata foarte bine semnificaţia. Nu uita, Graalul poate fi înşelător! Ca şi răposatul meu soţ, de altfel!
― Dar nici nu ar putea fi mai clar de atât! ripostă el. Ne aflăm deasupra unei încăperi subterane sub semnul paloşului şi al potirului, sub o boltă înstelată, înconjuraţi de arta Maeştrilor Masoni. Totul se referă aici la Rosslyn!
― Bine, lasă-mă să văd şi eu poemul acela misterios.
Marie desfăşură papirusul şi citi versurile cu voce tare:

"Graalul Sfânt sub vechiul Roslin zăboveşte.
Cu paloşul şi potirul veghind ale ei porţi,
Învăluită în a maeştrilor străveche artă.
Sub ceruri înstelate, în fine, odihneşte."

Când sfârşi de citit, tăcu preţ de câteva clipe. Apoi, un zâmbet îi lumină chipul:
― Aah, Jacques!
― Înţelegi ce vrea să spună? întrebă Langdon cu o undă de speranţă în glas.
― Aşa cum demonstrează pardoseala capelei, lucrurile simple pot fi percepute în mai multe moduri.
Profesorul se strădui să priceapă. Totul la Jacques Saunière părea a avea duble înţelesuri, însă el nu reuşea să desluşească aici nimic.
Marie căscă, obosită:
― Domnule Langdon, îţi voi face o mărturisire. Niciodată nu am ştiut unde se află Graalul în prezent. Dar, evident, am fost căsătorită cu un om extrem de influent şi... intuiţia mea feminină nu cred că dă greş.
Langdon dădu să spună ceva, dar ea continuă:
― Îmi pare rău că, după atâtea eforturi, vei pleca de aici fără a avea un răspuns satisfăcător. Şi totuşi, ceva îmi spune că, în cele din urmă, vei găsi ceea ce cauţi. Într-o bună zi, vei înţelege. Şi atunci, adăugă ea cu un surâs, am încredere că vei şti să păstrezi secretul.
Dincolo de uşă se auzi zgomotul unor paşi:
― Aţi dispărut amândoi la un moment dat, spuse Sophie.
― Eu tocmai plecam, îi răspunse bunica, apropiindu-se de ea. Noapte bună, prinţesă! Nu-l ţine treaz pe domnul Langdon până târziu, în noapte.
Apoi, sărutând-o pe frunte, intră în casă.
Când rămaseră singuri şi Sophie se întoarse spre el, în ochii ei se citea o adâncă emoţie:
― Nu mă aşteptam la un asemenea sfârşit.
"Iar eu nici atât", se gândi Langdon. Era evident că veştile primite în seara aceasta îi schimbaseră viaţa pentru totdeauna.
― Te simţi bine? A fost cam prea mult, deodată.
Ea îi surâse, împăcată:
― Acum am o familie. Acesta e noul început de la care vreau să pornesc. Cine suntem şi de unde venim ― voi vedea mai târziu, în timp.
El nu îi răspunse.
― Mai rămâi cu noi puţin? întrebă ea. Măcar câteva zile?
Nimic nu şi-ar fi dorit mai mult, dar oftă adânc şi îi spuse:
― Sophie, acum ai nevoie să petreci puţin timp cu familia ta. Eu mă întorc la Paris mâine dimineaţă.
Îl privi dezamăgită, dar ştia că are dreptate. Mult timp, nici unul dintre ei nu rosti nici un cuvânt. În cele din urmă, ea îi luă mâna şi, împreună, ieşiră din capelă, apropiindu-se de marginea falezei. În faţa lor se întindea molcom peisajul scoţian, argintat de lumina lunii filtrate printre nori. Nemişcaţi, mâna-n mână, fără a rosti un cuvânt, îşi lăsară privirile să rătăcească în zare, străduindu-se amândoi să-şi alunge oboseala.
Pe boltă, începuseră să apară stelele, iar spre vest un punct de lumina licărea mai intens decât toate celelalte. Langdon surâse în momentul în care îl văzu. Era Venus. Zeiţa privea în jos, spre Pământ, cu eterna ei lumină caldă.
Aerul se răcorise şi o adiere proaspătă cobora dinspre coline. Într-un târziu, Langdon se întoarse spre ea. Stătea cu ochii închişi, iar pe buze îi flutura un zâmbet împăcat. El însuşi îşi simţea pleoapele din ce în ce mai grele. Fără tragere de inimă, îi strânse uşor degetele în palma lui.
― Sophie!
Încet, deschise ochii şi se întoarse spre el. Chipul ei avea o frumuseţe stranie în lumina lunii.
― Bună! surâse somnoroasă.
Langdon simţi o tristeţe apăsătoare la gândul că a doua zi se va întoarce la Paris fără ea.
― Probabil că am să plec înainte ca tu să te trezeşti, îi spuse, străduindu-se să-şi alunge nodul din gât. Îmi pare rău, nu mă pricep la...
Sophie ridică braţul şi-i cuprinse obrazul în palma ei caldă. Apoi, aplecându-se spre el, îl sărută pe celălalt obraz:
― Când te voi mai vedea?
Langdon se clătină pentru o clipă, pierdut ochii ei:
― Când?
Oare ea ştia cât de mult se întreba şi el acelaşi lucru?
― Păi, luna viitoare voi susţine o conferinţă în Florenţa. Voi fi acolo o săptămână întreagă şi nu voi avea prea multe lucruri de făcut.
― Asta e o invitaţie?
― Ne vom desfăta în lux. Mi-au rezervat o cameră la Brunelleschi.
Sophie îi zâmbi jucăuş:
― Presupui cam multe, domnule Langdon!
El se crispă, dându-şi seama cum sunaseră cuvintele lui:
― Ceea ce voiam să spun, de fapt...
― Nimic nu mi-ar plăcea mai mult decât să ne întâlnim la Florenţa, Robert. Cu o singură condiţie însă, adaugă ea pe un ton serios. Fără muzee, fără biserici, fără morminte, artă şi relicve.
― În Florenţa? Timp de o săptămână? Dar nu vom avea nimic altceva de făcut!
Sophie se aplecă spre el şi-l sărută din nou, de această dată pe buze. Trupurile lor se atinseră, la început uşor, apoi mai strâns, lipite unul de altul. Când se despărţiră, ochii ei licăreau încărcaţi de promisiuni:
― Bine, bâigui Langdon. Atunci, aşa rămâne.

Epilog

Robert Langdon se trezi cu o tresărire. Visase! Pe halatul de baie de la capătul patului erau brodate trei cuvinte: "HOTEL RITZ PARIS". Prin jaluzele se filtra o rază slabă de lumină. "Se înserează sau se luminează de ziuă?"
În aşternut era cald şi bine. Dormise două zile aproape fără întrerupere. Se ridică uşor în capul oaselor şi îşi dădu seama ce anume îl trezise... un gând straniu şi tulburător. Zile de-a rândul încercase să-şi pună ordine în gânduri şi în avalanşa de informaţii care îl bombardase, însă acum în minte îi stăruia o idee căreia nu-i dăduse atenţie înainte.
"Să fie oare posibil?"
Rămase nemişcat ceva vreme.
Coborî din pat şi intră în cabina de duş, lăsând jetul de apă să-i maseze umerii. Gândul acela nu-i dădea însă pace.
"Imposibil!"
Douăzeci de minute mai târziu, ieşea din hotel, în Place Vendôme. Se însera. După două zile de somn, era năuc, şi totuşi mintea lui dădea dovadă de o luciditate stranie. Îşi promisese că se va opri în holul hotelului pentru a-şi limpezi gândurile cu o café au lait, dar se pomeni, parcă fără voia lui, ieşind direct pe uşa principală.
Porni spre est, pe Rue des Petits Champs, încercând să-şi stăpânească fiorii de emoţie. Coti pe Rue Richelieu şi imediat simţi parfumul dulce al iasomiei din grădinile Palais Royal.
Îşi continuă drumul până când zări ceea ce căuta: celebra galerie regală ― o întindere lucioasă din marmura neagră. Ajungând în dreptul ei, studie atent suprafaţa pe care păşi. În numai câteva secunde, găsi elementul despre a cărui existenţă ştia deja ― o serie de medalioane de bronz încastrate în sol, formând o linie perfect dreaptă. Fiecare disc avea doisprezece centimetri în diametru şi era gravat cu literele N şi S.
"Nord şi sud."
Se întoarse spre sud şi privi traseul format de medalioane, apoi porni de-a lungul său, fără a-şi lua ochii de la pavaj. Trecând pe lângă Comédie Française, depăşi un alt disc de bronz. "Da!"
Străzile Parisului ― aflase el cu mulţi ani în urmă ― erau decorate cu 135 de astfel de medalioane încrustate în pavajul trotuarelor, în cel al curţilor sau direct pe carosabil, străbătând oraşul de la nord la sud. Odată urmase această linie pornind de la Sacré-Coeur, peste Sena, până la vechiul Observator Astronomic. Acolo descoperise adevărata semnificaţie a traseului.

"Cel dintâi prim meridian al Pământului.
Prima longitudine zero a lumii.
Vechea Linie a Rozei din Paris!"

Acum, străbătând rapid Rue de Rivoli, ştia că nu mai are mult până la destinaţia finală:

"Graalul Sfânt sub vechiul Roslin zăboveşte."

Revelaţiile se succedau în valuri. Faptul că Saunière folosise vechea ortografiere, Roslin în loc de Rosslyn... paloşul şi potirul... mormântul învăluit în străvechea artă a maeştrilor...
"De aceea a vrut custodele să stea de vorbă cu mine? Am sesizat adevărul chiar fără a-mi da seama?"
Începu să alerge, simţind parcă Linia Rozei sub tălpi, atrăgându-l către destinaţia finală. Când pătrunse în întunecatul tunel al Pasajului Richelieu, avu impresia că părul de pe ceafă i se face măciucă de emoţie şi entuziasm. Ştia că la capătul acestui tunel se înalţă cel mai misterios dintre monumentele Parisului ― conceput şi comandat în anii 1980 de "Sfinxul" însuşi ― preşedintele François Mitterand, omul despre care se spunea că se mişcă în cercuri secrete, omul a cărui moştenire lăsată Parisului era un loc pe care Langdon îl vizitase cu numai câteva zile în urmă.
"Într-o altă viaţă."
Cu un ultim elan, ajunse la capătul tunelului, pătrunse în incinta deja familiară şi se opri brusc. Cu răsuflarea tăiată, îşi îndreptă privirea lent, parcă nevenindu-i să creadă, spre structura transparentă din faţa lui.
"Piramida de la Luvru."
Lucea tainic în întuneric.
O admiră doar pentru o clipă; de fapt, era mai interesat de ceea ce se afla la dreapta lui. Întorcându-se, porni iar pe traseul invizibil al vechii Linii a Rozei, traversă curtea şi se apropie de Carrousel du Louvre ― uriaşul inel de iarbă mărginit de un gard viu tuns scurt ― odinioară locul în care se desfăşurau festivalurile şi ceremoniile de celebrare a naturii... riturile de venerare a zeiţei şi a fertilităţii.
Păşind peste gardul viu, în cercul de iarbă, Langdon avu impresia că pătrunde într-o altă lume. Acest loc sacru era marcat acum de unul dintre cele mai neobişnuite monumente ale oraşului. Chiar în centrul său, despicând solul aidoma unui hău de cristal, se deschidea uriaşa piramida inversată din sticlă, pe care o văzuse cu câteva nopţi în urmă.
La Pyramide Inversée.
Tremurând, se apropie şi privi prin sticlă, în subteranele vastului complex al Luvrului, ce dormita învăluit într-o lumină de chihlimbar. Încercă să-şi concentreze privirea nu pe masiva piramidă inversată, ci pe ceea ce se afla sub ea. Acolo, pe podeaua încăperii de dedesubt, se zărea o structură minusculă... o structură despre care amintise în manuscrisul său.
Cuprins de fiorii incredibilei posibilităţi ce i se deschidea în faţă, îşi ridică din nou ochii spre Luvru, simţind parcă uriaşa clădire învăluindu-l... zeci de kilometri de culoare ce adăposteau cele mai preţioase opere de artă ale lumii.
Da Vinci... Botticelli...

"Învăluită în a maeştrilor străveche artă."

Fremătând, mai privi o dată spre încăperea de dedesubt şi spre structura aceea minusculă.
"Trebuie să cobor acolo!"
Ieşind din cercul de iarbă, o luă la fugă spre intrarea principală în muzeu. Ultimii vizitatori părăseau clădirea, ieşind în şir indian.
Năpustindu-se prin uşa batantă, coborî scara spiralată, în măruntaiele piramidei. Aerul era mai rece aici. Când ajunse jos, pătrunse în lungul tunel ce se întindea pe sub curtea interioară, spre piramida inversată.
La capătul lui se deschidea o încăpere largă. Chiar în faţă, deschizându-se de sus, lucea piramida inversată ― un contur din sticlă în formă de V.
"Potirul!"
Privirea lui Langdon îi urmă muchiile până la vârful ce cobora la nici doi metri de podea. Acolo, chiar sub ea, se afla structura aceea minusculă.
O piramida în miniatură! De nouăzeci de centimetri înălţime. Singurul element construit la scară mică în tot acest complex colosal.
În manuscrisul său, în capitolul dedicat vastei colecţii de artă închinate divinităţii feminine, Langdon amintise în treacăt despre această piramidă modestă. "Structura miniaturală pare că străpunge pardoseala asemenea unui vârf de aisberg ― piscul unei uriaşe incinte piramidale, îngropată dedesubt ca o tainică încăpere ascunsă."
Învăluite în lumina palidă din demisol, cele două piramide aproape că se atingeau, perfect aliniate una în prelungirea celeilalte.
Potirul deasupra. Paloşul dedesubt.

"Cu paloşul şi potirul veghind ale ei porţi."

Profesorul auzea aievea cuvintele Mariei Chauvel: "Într-o bună zi, vei înţelege."
Stătea sub străvechea Linie a Rozei, înconjurat de lucrările de artă ale celor mai de seamă maeştri ai lumii. "Ce loc ar fi putut fi mai aproape de inima lui Saunière?" Acum, în sfârşit, avea senzaţia că înţelege adevărata semnificaţie a versurilor Marelui Maestru. Ridicând încet ochii, privi prin acoperişul de sticlă, spre cerul plin de stele.

"Sub ceruri înstelate, în fine, odihneşte."

Aidoma unor şoapte fantomatice în întuneric, cuvinte de mult uitate îi veniră în minte: "Căutarea Sfântului Graal este, de fapt, năzuinţa de a îngenunchea în faţa osemintelor Mariei Magdalena. Un pelerinaj şi o rugăciune la picioarele celei ostracizate."
Copleşit de un val de pios respect, Robert Langdon căzu în genunchi.
Pentru o clipă, i se păru că aude vocea unei femei... înţelepciunea veacurilor trecute... care-i şoptea din adâncurile pământului.