Resurse si limite de supravietuire a organismului uman

Mediul ofera organismului substante, energie si informatiile necesare existentei si evolutiei sale. De aceea, fiecare organism uman trebuie sa-si armonizeze existenta cu diferitii factori de mediu, ca sa-si pastreze integritatea fizico-chimica si independenta individuala.
	Unii factori de mediu sunt daunatori prin calitatea si cantitatea lor. Astfel, fata de ei organismul isi ia masuri de aparare, izolare, compensare etc.
		O prima manifestare a adaptarii biologice este faptul ca la frig se produce o contractare a vaselor de sange din piele, care diminueaza pierderile de caldura si inhiba secretia sudoripara. Alte exemple sunt: la o invazie de microbi se produc anticorpi specifici, cand se ingera alimente cu multe glucide se produce o secretie de insulina mai mare care readuce la normal cantitatea de zahar in sange si stimuleaza utilizarea lui la nivelul tesuturilor.
Cand solicitarile mediului sunt intense si brutale devin periculoase. Astfel, solicitarea intensa a functiei de termoreglare prin expunerea organismului la temperaturi scazute si foarte scazute se soldeaza cu pierderea cunostintei, hipotermie, inghetare si moarte. Cand actiunea factorilor de mediu este moderata, urmata de perioade de relaxare, sunt antrenate mecanismele de reglare si integrare.
Consecintele reactiilor si solicitarilor la media sunt adaptarea sau ruperea echilibrului intern al organismului prin aparitia de leziuni, malformatii si chiar moartea.
Adaptarea la mediu este mecanismul complex de aparare a organismului la solicitarile determinate de schimbarile mediului. O buna adaptare are loc in limite fiziologice cu oscilatii de mica amplitudine si cu revenirea la normal sau cu schimbarea temporara a constantelor mediului intern al organismului. Organele implicate in mecanismele de adaptare cuprind toata sfera organismului - sistemele nervos, endocrin, locomotor etc. Organele interne, inima si vasele de sange exercita functii de adaptare in corelatie cu alte organe, avand in unele cazuri un rol dominant in fenomenele de adaptare a intregului organism.
Atenuarea sensibilitatii fata de un stimul reprezinta cea mai simpla manifestare adaptativa. De exemplu, adaptarile realizate de organul olfactiv disparitia dupa numai cateva minute a mirosului unei substante (mirosul de smirna sau portocala), desi concentratia ei persista in atmosfera.

Cum se face adaptarea organismului 
la condifiile de viata subacvatica?

Omul suporta o presiune atmosferica de 760 mm Hg. Presiunea apei creste cu adancimea, incat la 10m are o presiune de doua atmosfere. In privinta densitatii, apa este de 800 ori mai densa decat aerul. Variatiile presiunii influenteaza procesele biofizice, biochimice si fiziologice ale organismului in apa. Astfel, adaptarea la conditiile de viata subacvatica consta in: echilibrarea presiunilor partiale ale gazelor respiratorii, si a presiunilor din urechea medie, acomodarea globului ocular pentru formarea imaginii pe retina, efortul sistemului locomotor pentru mentinerea si redresarea corpului in timpul deplasarii si activitatii sub apa si reglarea nervoasa si hormonala.

Raspunsuri functionale la inceputul adaptirii	Raspunsuri fiziologice ale persoanelor adaptate	
1. cresterea frecventei ritmului cardiac
2. insomnii
3. respiratie periodica in timpul somnului (incetarea pentru un timp de 35 s a respiratiei)
4. ventilatie pulmonara crescula in repaus fizic
5. aprovizionarea insuficienta cu oxigen la nivelul tesuturi1or
	1.	stabilizarea ritmului dupa 3-5 zile
2.	somn normal dupa 3-6 zile
3.	disparitia respiratiei periodice in timpul somnului
4.	cresterea masei sangelui la nivelul organelor din cavitatea toracica
5.	Inmultirea capilarelor din majoritatea tesuturilor, asigurand o mai buna oxigenare	

Altitudinea de 15.000 m reprezinta limita la care pasagerul din avion (fara cabina ermetic inchisa) poate supravietui prin inhalare de oxigen sub presiune. Peste aceasta limita, omul nu poate supravietui decat in aparate cu cabine inchise ermetic.
Era cosmica s-a deschis printr-un salt formidabil realizat de om cu cativa zeci de ani in urma.

Parametrii fiziologici in conditii extreme

Oamenii bine adaptati conditii1or de presiune ridicata, cum sunt pescuitorii de perle si corali, se pot scufunda liber pana 1a 18-25 m. La aceasta adancime cutia toracica isi reduce cu 1/3 vo1umul normal. Pentru acesti scufundatori  schimbari1e de presiune propriu-zisa pot fi suportate cu atat mai bine, cu cat  scufundatoru1 a coborat mai adanc. Un om care urca si coboara de mai multe ori la rand in patura primi1or 10m sufera si se epuizeaza deoarece isi dubleaza  presiunea exterioara ori de cate ori atinge adancimea celor 10 m. Intre 10-20 m schimbarile de presiune sunt de doua ori mai mici decat in prima zona.	
Tot in patura superficiala, scafandrii cu casti sunt expusi unor grave accidente. Casca si parte superioara a costumului pot inchide o  bula de aer, foarte sensibila la variatiile de presiune. Ca urmare omul este azvarlit la suprafata apei si risca o embolie (obstacole in  circulatia sangelui prin capilare) gazoasa sau accidente de compresiune. Dimpotriva, lipsa de contrapresiune in casca, deci in plamani, poate transforma casca intr-o ventuza care-i aspira sangele din fata si ochii "ies" din orbite.	
Se mai intampla ca in drumul scufundatorului spre suprafata sa aiba loc  dilatarea puternica a stomacului si intestinului insotite de o abundenta secretie  gastrica si intestinala, dureri violente in cavitatea abdominala, caile respiratorii,  plamani si urechea mijlocie.	
Un pericol foarte mare legat de munca la adancime este decompresiunea  brusca - trecerea rapida de la o presiune ridicata la o presiune scazuta.  Ridicarea brusca face ca azotul dizolvat sa treaca atat in lichidele din organism,  cat si in tesuturi, mai ales in cele cu bogat continut in grasimi, in care azotul este  mai solubil. Astfel, apar obstacole in circulatia sangelui sau rupturi ale tesuturilor.
Prevenirea accidentelor se face prin introducerea de urgenta in barocamere, in vederea recompresiei terapeutice, si decompresia lenta.	
Depasirea limitelor de adancime in timpul respirarii azotului din aerul comprimat sau a altor gaze (neonul, argonul, heliul) duce la narcoza cu gaze inerte (betia adancurilor), care produce un dezechilibru asemanator cu cel provocat de anestezic sau de intoxicatia cu alcool - "starea de euforie", incapacitatea coordonarii miscarilor, slabirea memoriei etc.	
	Cresterea putemica a presiunii duce la ruperea timpanului.	
Depasirea adancimii de 55 m anuleaza mecanismele adaptarii, ducand la modificari de ordin morfo-functional ale sistemu1ui respirator.
In apa pierderile de caldura, ale unui scufundator lara costum de protectie  in lupta contra frigului, sunt de 9 000 kcal/24 ore.
Raul de munte este datorat presiunii partiale mici a O2 si nu presiunii  barometrice scazute. Urcarile rapide peste 3 500-4 000 m fara un dispozitiv de  oxigen sunt riscante. Astfel creste pulsul (semn de suferinta a inimii), slabeste forta musculara, apare starea de oboseala, ameteli, greturi, vomit. Peste altitudinea de 5 000 m, activitatea mentala este profund tulburata si se pierde  cunostiinta.
 Persoanele perfect sanatoase, antrenate si de varsta medie (25-45 ani tolereaza bine (pentru o perioada de timp) si inaltimile mai mari de 7 500 m. In mai multe randuri alplinistii au atins imaltimea de 8 000 m fara a folosi dispozitive de aprovizionare cu O2. La nivelul sistemului respirator are loc o ventilatie pulmonara crescuta, care are drept urmare o aerare mai buna a sacilor  pulmonari, cresterea numarului de globule rosii si a cantitatii de hemoglobina  marind capacitatea de oxigenare a sangelui.